Читати книгу - "Межі пристойності, Лана Вернік"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Слухай, краще помовч, — сказала йому Жанна.
— Чому? — здивувався той. Він і справді не розумів.
— Бо коли ти відкриваєш свого рота — морозити всяку хрінь у тебе виходить краще, ніж щось нормальне. От правда, краще мовчи, — руденька похитала головою.
— Не зрозумів, а що я такого сказав? — Артем спробував знайти підтримку у брата.
— Ти вже сказав більше ніж досить. Погоджуюсь з Жанною — краще помовч.
Артем оглянув всіх присутніх. І вирішив таки мовчати.
Злата відмовилася від кави і від чаю, не схотіла ні шоколаду, ні горіхів, ні печива, ні морозива. Єдиним її бажанням було десь заховатись і виплакатися, але де?.. Вона сиділа за столом, як тінь.
Почулась мелодія Імперського маршу (Зоряні війни). Артем потягнувся в кишеню джинсів по телефон, паралельно додавши.
— Мамáн дзвоня́ть. Щось пізно. — прийняв виклик. — АЛЛО! Добрий ранок. Снідаємо. З Артуром. У нього. Поруч. Дати апарат? Мамо, давай ти йому все сама зараз скажеш, я вам не поштовий голуб, — з цими словами він простягнув братові телефон.
— Привіт, — Артур сухо привітався. Він стояв, спершись на стільницю, і пив каву. — І?.. Мамо, це єдине що тебе хвилює?.. Ну... Я вислухав твою думку. Так, уважно, навіть не перебивав, якщо ти помітила. Це моє життя, мамо, в ньому в тебе вже давно немає права вето. Припини кричати, бо я вимкну телефон… Ти мене чуєш? — він вимкнув телефон і віддав його брату.
Злата не чула розмови, але була впевнена, що мова йшла про неї. Матір проти того, щоб син мав справу з ТАКОЮ, як Злата. Серце занило.
В кабінеті будинку родини Олексія Петровича, сидячи навпроти Людмили в кріслі біля столу, вона слухала про консиліум, котрий збереться у вівторок об 11 годині дня в клініці пластичної хірургії, до якої їхня родина зверталася раніше. Що це прекрасна нагода отримати консультацію від найкращих лікарів, бо двоє з них приїхали з-за кордону на конференцію й погодились її оглянути. Що жити вона буде тут, в цьому домі. Про аналізи і проби, які будуть призначені, мабуть, на наступний день. Про те, що клініка хороша, за якість обслуговування можна не хвилюватися. Що у Лізи майже не лишилося сліду… Вона слухала… а думала лише про понеділок. Артур їде…
— Злато, що скажеш? — звернулася Людмила до неї.
— Я не знаю, — вона знизала плечима.
— Тобто не знаєш? Ти ж хочеш позбутись шрамів?
Злата поглянула на Артура. Він стояв спиною до неї, біля вікна, склавши руки на грудях, і також був мовчазним слухачем монологу Людмили.
— Мабуть… — видавила вона з себе. Про що він думає? Відколи вони тут — він мовчить.
— Мабуть? — здивувалася Людмила. Артур повернувся до них.
— Людмило… Можеш залишити нас на п’ять хвилин? — запитав він, наближаючись до крісла, в якому сиділа Злата.
— Добре… — з сумнівом сказала жінка, але таки вийшла, залишивши їх самих.
Артур, підійшовши впритул, присів перед кріслом Злати. Їхні очі опинились на одному рівні.
— Злато… — він поправив її волосся обома руками, і лишив руки на плечах, — будь ласка, погоджуйся. Ти ж хочеш цього.
— Ти сказав, що у мене нема вибору, а тепер хочеш моєї згоди? — її голос тремтів.
— Ти не так мене зрозуміла, Сонечку. Я говорив про те, що буду піклуватись про тебе, що тобі потрібно звикнути до цього, і саме в цьому ти не маєш вибору. Я не припиню це робити. Якщо ти боїшся операції — можеш відмовитися від її проведення. Я не наполягатиму. Але хіба тобі не цікаво знати, які в тебе шанси? Треба просто піти на консультацію й вислухати думки людей, які займаються вирішенням подібних питань професійно, щодня, вже багато років. Знати, які є варіанти. Невже ти не хочеш?
— Хочу… — прошепотіла, бо сказати вголос просто не могла.
— Розумниця, — він усміхнувся.
— Але ж ти їдеш… Я... без тебе… Мені страшно… — промовила вона пошепки, ковтаючи слова, але він їх зрозумів. Наблизився, поцілував і пригорнув до себе. А Злата неочікувано заговорила…
Її прорвало. Плутаючись у словах, ковтаючи їх через сльози і збите дихання, чи не вперше в житті, вона говорила комусь абсолютно все, що відчувала і думала. Про те, що він змінює її життя, відкриває для неї стільки всього нового, що не уявляє, як тепер бути, коли його не буде поруч, що злякалася його слів, бо все життя вона не має права на власну думку, не має вибору і за неї постійно хтось вирішує, що не розуміє, чому Артур хоче їй допомогти, бо вона не варта його старань і допомоги, і навіщо потрібна йому з усіма своїми проблемами, що вона приносить йому лише неприємності з рідними і великі витрати, і що він — це найкраще, що сталося з нею за все її життя і не розуміє, чим така особлива, і хто вона йому, і що дуже сподівається, що робить він це все не через жалість…
Артур слухав цей потік слів перемішаних з болем і сльозами. Він не міг розібрати деякі слова, але загальний зміст сказаного розумів.
— Я кохаю тебе, — сказав він їй на вушко, обійнявши трохи міцніше, ставши на одне коліно, щоб краще тримати рівновагу. Злата схлипнула і замовкла, принишкла в його обіймах, боячись дихати і намагаючись усвідомити значення почутого. ВІН її КОХАЄ…
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Межі пристойності, Лана Вернік», після закриття браузера.