Читати книгу - "Межі пристойності, Лана Вернік"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Хиткою ходою Злата зайшла до малої кімнати, зачинила двері і притулилася до них спиною.
— Злато… — почула вона переляканий голос Жанни. Та вже познімала постелі і гралася в телефоні, сидячи в кутку дивана. Побачивши заплакану подругу, котра ледь трималася на ногах, Жанна злякалася... Вона кинула телефон і підбігла до подруги, а та впала їй в обійми.
ЦІ БРАТИ!!!... Повбивала б...
— Злато, що цей псих зробив з тобою?..
— Все добре, Жанно, не хвилюйся…
— Ага, в тебе прямо на обличчі написано, як “все добре”. Він що, садист? Він зробив тобі боляче?
— Жанно… — Злата відхилилася від подруги, — він був дуже ласкавим і ніжним зі мною. Справді, Артур не ображав мене, навпаки…
З очей Злати потекли сльози.
— Злато, бляха-муха, що трапилося?! Якщо він не ображав тебе, то чому ти ревеш, як дурна?!
— Він… він збирає пластичних хірургів... На консультацію… Щоб… — Злата закрила обличчя руками і сповзла вниз, сівши на підлогу..
— Пластичних хірургів?... Він хоче зробити тобі пластичну операцію?.. Слухай, так це ж круто! Злато! — Жанна зраділа. Попереднє бажання піти і вбити обох братів прямо на кухні змінилось на два інші: піти потиснути Артуру руку; Артем… його можна таки і прибити.
— Що круто, Жанно?..
— Ну, ти ж повернеш назад собі своє миле личко, подружко. Ти ж мріяла про це. Чому ти плачеш? Це ж чудова новина!
— Жанно, ти хоч уявляєш, скільки це буде коштувати?..
— Він за це береться, отже, впевнений у своїх можливостях. І я б тобі радила триматися за цього хлопця руками, ногами, зубами і всім чим тільки можеш, бо, повір мені, далеко не кожен здатен на такі вчинки. Не кожен… І я маю тобі ще дещо розповісти про нього.
— Що? — Злата поглянула на подругу.
На обличчі руденької грала загадкова посмішка, і дівчина присіла поруч.
— Ти, подруго, навіть не уявляєш, у якому особливому місці провела цю ніч…
— Його спальня...
— Так. Саме ЙОГО. І, якщо вірити словам Артема, а головне, його перекошеній пиці, то ТИ — перша з усього жіночого роду, кого він туди пустив, — промовила Жанна, киваючи головою, надаючи своїм слова додаткове підтвердження.
— Перша?... Та ні. Цього не може бути. Він же хотів одружитись, у нього була наречена, вона точно там була… — Злата недовірливо поглянула на Жанну, котра заперечливо хитала головою, хитро посміхаючись.
— Ні, її там не було.
— Я не вірю… — видихнула Злата.
— Не віриш — запитай у нього.
— Таке я питати не буду...
— А я б запитала, — гмикнула Жанна. — То що, подруго? Тебе можна привітати? Ти тепер жінка? — руденька штовхнула подругу плечем, — І як воно було?
— Ну тебе, — Злата сором’язливо посміхнулась і залилася рум’янцем.
— По очах бачу, що сподобалося. Давай, колись.
Злата згадала ніч… і ранок… приємне тепло почало оживати в її животі при згадці всього, що з нею відбулося. Вона усміхнулася.
— Я навіть не уявляла, що може бути так добре… — промовила вона замріяно.
— А буде ще краще, от побачиш. І ти не дуркуй, не відмовляйся від операції. Він же для тебе старається.
— Мені незручно — він стільки витрачає…
— То радій, що на тебе, а не на іншу. Справжній чоловік свою кохану жінку забезпечує і оберігає, Артур у тебе саме з таких.
— Він ніколи не казав, що кохає мене… — сумно сказала Злата. — Казав, що я важлива, але що кохає — ні.
— Ну… значить ще скаже. Я вважаю, що набагато важливіше не те, що він каже, а те, що він робить.
— Так… — Злата кивнула головою.
Попри все, що відбулось між нею і Артуром, вона не розуміла, чим виявилася цікавою для нього. Чому такий гарний, розумний і небідний чоловік звернув на неї увагу? Колись вона була симпатичною, але зараз…
Ретельно культивоване вдома почуття меншовартості і власної неповноцінності починало виповзати зі свого укриття, наполегливо нашіптуючи їй, що вона його не варта…
Помітивши, як змінився вираз обличчя подруги, руденька штовхнула її в плече.
— Що таке? — запитала Злата, обернувшись до Жанни, потираючи плече.
— Яку фігню ти вже собі надумала?
— Ніяку…
— Давай переодягайся, там на кухні щось відбувається.
— Артур пішов готувати сніданок, — сказала Злата, піднімаючись. Вона таки зіпсувала сама собі настрій.
— О, то наш Ромео ще й готує?
— Не називай його так.
— Чому? — усміхнулася Жанна і теж піднялась.
— Тому що та історія закінчилась погано… — Злата взяла свої речі і зняла з себе Артурову футболку.
— Гей, подруго, — гукнула її руденька.
— Що? — Злата озирнулась, прикриваючись щойно знятим одягом, і та кивнула на її білизну.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Межі пристойності, Лана Вернік», після закриття браузера.