Читати книгу - "Копальні царя Соломона. Прекрасна Маргарет"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Проте не обійшлося без дуже кумедного епізоду, чому я був навіть радий, оскільки він дав нам привід трішки розвеселитися.
Якраз перед тим, як ми вийшли за межі міста, з натовпу вибігла гарненька молоденька дівчина. У неї в руці було кілька чудових лілій, які вона піднесла Гуду {чомусь він; подобався, здасться, усім їм, — я гадаю, що монокль і єдина бакенбарда капітана надавали йому особливої романтичної чарівності в їхніх очах). Потім вона сказала, що в неї є до нього прохання.
— Кажи.
— Нехай мій повелитель покаже своїй рабині його чудові білі ноги, щоб вона могла ще раз глянути на них і зберегти на все життя цей спомин і розповідати про це своїм дітям. Його рабиня ішла чотири дні, щоб побачити його ноги, Тому що слава про них пролунала по всій країні.
— Чорт мене візьми, якщо я це зроблю! — схвильовано вигукнув Гуд.
— Годі, годі, мій дорогий друже, — сказав сер Генрі. — Не зможете ж ви відмовити леді у проханні.
— Не покажу! — уперто мовив Гуд. — Це зовсім непристойно.
Проте врешті-решт він погодився закотити штани до колін під захоплені вигуки присутніх жінок, особливо ж вдячної молодої леді. У такому вигляді йому довелося іти далі, поки ми не вийшли за смугу міста.
Боюся, що ніколи вже ноги Гуда не будуть предметом такого захоплення. Його зуби, що зникають, і прозоре Око встигли за цей час уже дещо набриднути кукуанам, чого не можна сказати про його ноги.
По дорозі Інфадус розповів нам, що існує інший перевал через гори, північніший за той, продовженням якого є Велика Дорога царя Соломона, або, точніше кажучи, є місце, де можна спуститися зі Схилу скелястого хребта, що відділяє Країну Кукуанів од пустелі, того самого, на якому піднімаються величезні вершини двох гір Цариці Савської. Виявилося також, що трішки більше ніж два роки до цього група кукуанських мисливців спустилася цим шляхом із гір у пустелю у пошуках страусів, пір’я яких дуже ціниться в країні і йде на військові плюмажі. Під час полювання вони забрели далеко в пустелю і відчували сильну спрагу. Побачивши на обрії обриси дерев, вони вирушили туди і виявили великий родючий і чудово зрошений оазис на кілька миль. За планом Інфадуса, наша зворотна дорога повинна була проходити по цьому оазису. Ми схвалили цей план, оскільки він звільнив нас од труднощів переходу через гори. Крім того, нас повинні були супроводжувати до оазису кілька мисливців, які колись його відкрили. Вони твердили, що звідти вони помітили вдалині у пустелі інші родючі оазиси65.
Ми йшли вперед неквапно і в ніч на четверту добу нашої подорожі знову опинилися на гірському хребті, що відділяв Країну Кукуанів од пустелі, яка здіймала свої піщані хвилі біля наших ніг, простягаючись приблизно на двадцять п’ять миль на північ од гір Цариці Савської.
На світанку наступного дня наші провідники доставили нас на місце, звідки починався крутий спуск до Пустелі, з висоти не менше двох тисяч футів.
Тут ми розпрощалися з нашим вірним другом, стійким старим воїном Інфадусом. Він урочисто побажав нам щастя і удачі, ледве не плачучи від горя.
— Ніколи більше, мої повелителі, сказав він, — не судилося моїм старим очам побачити людей, подібних до вас. Як Інкубу вражав у битві ворогів! Що було за видовище, коли він зніс одним ударом голову Хвали! Це було чудово, чудово! Більше я ніколи не побачу такого удару, хіба тільки в солодких сновидіннях.
Нам було дуже шкода з ним розлучатися. Гуд так розхвилювався, що навіть подарував йому на пам’ять свій монокль! (Згодом ми виявили, що в нього був іще один, запасний). Інфадус був у захопленні, адже володіючи таким предметом, він колосально підніме його престиж. Після кількох марних спроб йому все ж вдалося вставити монокль собі в око. Ніколи я не бачив нічого безглуздішого, ніж цей старий воїн із моноклем в оці. Це, признатися, зовсім не гармоніювало з плащем із леопардової шкури і плюмажем із чорного страусового пір’я.
Потім, переконавшись у тому, що наші провідники захопили з собою досить води і провізії, і вислухавши громовий прощальний салют Буйволів, ми міцно потисли руку старому воїну і почали спускатися з гірського хребта. Це виявилося вельми нелегкою справою, але, так чи інакше, надвечір того ж дня ми благополучно дісталися до підніжжя гори.
— Чи знаєте, — сказав сер Генрі, коли ми сиділи цієї ночі біля багаття і дивилися на навислі над нами скелі, мені здається, що на світі є чимало місць гірших, аніж Країна Кукуанів, і що були часи, коли я почувався значно нещаснішим, аніж за останній місяць або два, хоча зі мною ніколи не відбувалися такі дивні речі. А ви як думаєте, друзі?
— Мені здається, що я майже шкодую за тим, що покинув цю країну, — зітхнувши, відгукнувся Гуд.
Як на мене, то я подумав, що все добре, що добре закінчується, але за все своє тривале життя, повне небезпек, мені ніколи не доводилося стільки разів бути на краю загибелі, як за останній час. При самому спогаді про битву, у якій мені довелося брати участь, у мене пробігає по шкірі мороз, не кажучи вже про наші переживання в скарбниці!
Наступного ранку ми вирушили
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Копальні царя Соломона. Прекрасна Маргарет», після закриття браузера.