Читати книгу - "Копальні царя Соломона. Прекрасна Маргарет"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
На третій день нашої подорожі, десь опівдні, ми побачили дерева того оазису, про який казали наші провідники, і за годину до заходу сонця ми вже знову йшли по траві і чули дзюрчання води.
Розділ XX
ЗНАЙДЕНИЙ
А тепер я переходжу до найдивовижнішої пригоди у всій цій незвичайній історії, пригоди, яка показує, які дивовижні речі трапляються в житті.
Випередивши трішки своїх супутників, я спокійно йшов уздовж берега струмка, який, витікаючи з оазису, губився в розжарених пісках пустелі, і раптом зупинився, не вірячи своїм очам. І було від чого: ярдів за двадцять переді мною, в чарівному місці під покровом великого фігового дерева стояла маленька затишна хатина. її було повернуто фасадом до струмка і побудовано за зразком кафрських із вербової лози і трави, але вона мала звичайні двері, а не маленький лаз, схожий на вічко у вуликах.
“Що за чортівня!” — мовив я про себе. — Звідки взялася тут хатина?”
Не встиг я це подумати, як двері відчинилися, і з них, накульгуючи, вийшла біла людина з величезною чорною бородою, одягнута в звірячі шкури. Я вирішив, що зі мною, напевно, стався сонячний удар. Це було абсолютно неймовірно! Жоден мисливець ніколи сюди не заходив, і жоден, безумовно, не міг тут жити. Я дивився на нього широко розплющеними від подиву очима. З не меншим подивом вдивилася на мене і людина в звірячих шкурах. У цей час підійшли сер Генрі і Гуд.
— Послухайте, друзі, сказав я, звертаючись до них, — я божеволію чи це справді біла людина?
Сер Генрі і Гуд глянули на незнайомця, і в цю ж мить біла людина з чорною бородою закричала і, кульгаючи, зашкандибала в наш бік, але, не дійшовши до нас кілька кроків, упала знепритомнівши.
Одним стрибком сер Генрі був біля неї.
— Сили небесні! — закричав він. — Це мій брат Джордж!
Почувши цей крик, інша людина, теж одягнута в шкури, вийшла з хатини з рушницею у руках і підбігла до нас. Побачивши мене, вона теж голосно крикнула.
— Макумазан! — заговорила вона. — Ти мене не впізнаєш? Я Джім, мисливець. Я загубив записку, яку ти мені дав для бааса, і ось ми тут живемо вже майже два роки.
І, впавши до моїх ніг, він почав качатися по землі, плачучи від радості.
— Ах ти, негідна роззяво! — сказав я. — Тебе годилося б гарненько відлупцювати!
Тим часом людина з чорною бородою опритомніла, звелася на ноги, і вони з сером Генрі почали мовчки трусити один одному руки, оскільки, мабуть, од повноти почуттів були не в спромозі вимовити жодного слова. Підозріваю, що в минулому вони посварилися через яку-небудь леді (хоча я ніколи сера Генрі про це не запитував), але через що б це не сталося, зараз їхня сварка була, очевидно, зовсім забута.
— Дорогий мій! — вихопилося нарешті в сера Генрі. — Я думав, що тебе вже нема! Адже я шукав тебе по той бік Сулейманових гір і раптом знаходжу в оазисі серед пустелі, де ти собі звив гніздо, наче старий aasvogel66.
— Близько двох років тому і я пробував перейти гори Соломона, — почулася відповідь, сказана невпевненим голосом людини, що відвикла говорити рідною мовою, — але коли я потрапив сюди, мені на ногу впав великий камінь і роздробив мені кістку. Тому я не міг ні продовжувати свій шлях, ні повернутися в крааль Сітанді.
Тут підійшов я.
— Здрастуйте, містере Невілль. Ви мене пам’ятаєте?
— Боже мій! — вигукнув він. — Невже це Квотермейн? Як! І Гуд також тут? Підтримайте мене, друзі, у мене знову запаморочилася голова… Як де все несподівано і дивно… І коли вже людина перестала сподіватися, яке це щастя!
* * *
Увечері, біля похідного багаття, Джордж Куртіс розповів нам свою історію, яка, так само як і наша, була повна подій і коротко зводилася до такого.
Близько двох років тому він вийшов із крааля Сітанді, намагаючись досягти Сулейманових гір. Записку, надіслану йому через Джіма, він не отримав і нічого до цього дня про неї не чув, оскільки цей телепень Джім її загубив. Але, користуючись указівками тубільців, він вирушив не до гір Цариці Савської, а до того крутого перевалу, через який ми самі щойно прийшли. Це був, безумовно, легший шлях, аніж той, який був позначений на карті старого да Сильвестра. В пустелі вони з Джімом зазнали великих злигоднів, але нарешті дісталися до цього оазису, де того ж дня Джорджа Куртка спостигло велике лихо. Він сидів на березі струмка, а Джім, стоячи на високому скелястому березі якраз над ним, виймав із ущелини мед диких бджіл, у яких немає жала (такі бджоли водяться в пустелі). Видираючись по скелях, він розхитав великий камінь, який упав і роздробив праву ногу Джорджа Куртіса. Відтоді він став дуже кульгати і, оскільки не міг багато ходити, вирішив залишитися і помирати в оазисі, ніж напевне загинути в пустелі.
Щодо їжі, то тут вони не зазнавали ніяких нестатків, оскільки у них був великий запас патронів, а в оазис, особливо вночі, приходило на водопій багато тварин. Вони стріляли в них або ставили пастки, використовуючи м’ясо для їжі, а шкури, після того як їхній одяг зносився, — для одягу.
— Таким чином, — сказав на закінчення Джордж Куртіс, — ми жили тут майже два роки, як Робінзон Крузо з П’ятницею, сподіваючись на щасливу випадковість, що раптом в оазис забредуть якісь тубільці і допоможуть
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Копальні царя Соломона. Прекрасна Маргарет», після закриття браузера.