Читати книгу - "Пані Язикатої Хати, Ялинка Ясь"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
-Впізнала?
-Впізнала... але тільки тепер зрозуміла, що не знаю твого імені, а називати водяником, якось не дуже… – невідомо чому, але від голосу водяника у душі оселилося легке тепло.
-Дмитро, - представилися по той бік дроту.
-Дуже приємно, Мітю, - посміхнулася Стьопка.
-Ти посміхаєшся зараз?
-Посміхаюсь. От гадаю, яке у тебе прізвище.
-Тоді твоя посмішка стане ще ширшою.
-Заінтригував! Кажи…
-Милий.
-Жартуєш?
-Ні, не жартую. Милий Дмитро Ісаєвич, якщо бути точним.
-Відпад. Милий Мітя, - і захихотіла в слухавку, - так тебе й запишу.
-Якщо ти посміхаєшся, значить у тебе все добре? – голос звучав дбайливо.
-Так, Мітю, дякую тобі. Я відпочила. А, як учора? - запитала, затамувавши подих.
-Не турбуйся. З лісником у нас не перша сутичка. І явно не остання, - байдуже відповіли, - поговорили по-чоловічому, та розійшлися.
Згадавши гуркіт, який сповістив про початок їхньої «розмови», Степанія засумнівалася, що вони так просто «розійшлися», але у подробиці вдаватися не стала.
-Мітю, я попросити тебе хотіла.
-Що завгодно...
-Ти вчора говорив, що вирішив зректися від сил своїх, водних… послухай… не треба, будь ла-а-а-ска…
Повисла мовчанка. Степанія занервувала. Вона не розумілася в тому, про що просить, але інтуїтивно усвідомлювала, що робить правильно. Він мовчав, вона продовжила:
-Не треба через одну помилку руйнувати все життя, - ляпнула навмання, адже не знала, може насправді водяник мріяв би від сил відмовитися, - ти…
-Я собі слово дав, - відповів нарешті.
-Так твоє ж слово. І дав ти його собі. Забери, га?
-Панні, - зітхнув водяник.
-Мовчі. Не кажи нічого. Подумай! Звісь усі «за» та «проти».
-Добре.
-Спасибі, Мітю... - сказала ніжно, навіть не помітивши. З ним було легко та приємно говорити.
-Я можу тобі подзвонити ще?
-Можеш, тільки, давай завтра.
-Домовилися. Дякую, Панні, був радий почути твій голос!
-Бувай…
Стьопка опустила телефон і замислилась. У душі щось сколихнулося. Якась невідома до цього моменту щемлива ніжність. Груди стиснули від невідомого почуття. Звичайно, це не кохання, ні. Вона надто мало його знала, але, безперечно, симпатія. Стьопа безглуздо й зовсім щасливо посміхнулася.
Телефон ще раз заторохтів. Чомусь одразу було зрозуміло, що цього разу з невідомого дзвонить мер.
-Так!
-Добрий день, Степаніє, - оксамитовий голос справді належав Чесному, - як ваше здоров'я?
-Дякую, Микито Горович, завдяки вам - чудово.
-Чому ж, завдяки мені? Швидше завдяки батькові.
-Ви ж його... покликали.
-Добре, це не важливо. Важливо, що ви одужали. Як дісталися додому, без проблем?
-Так, дякую, - «значить не знає, що я втекла від його батька, це добре»
-Батько вас не ображав? – запитав схвильовано.
-Н-ні, не турбуйтеся... - а сама почервоніла, згадавши, як саме її «не ображав» ведмідь.
-Ви можете мені сказати, якщо… - наполягав чоловік.
-Все добре! – запевнила жінка, а подумала, що, здається, у мера з батьком стосунки не прості. Треба ж було і їй встряти між ними, - я трохи зайнята, вибачте...
-Так, звичайно. Це ви мене, вибачте, - і відключився. Легка образа в його голосі змусила Степанію пошкодувати, що була холодною у розмові. Зітхнула, відчувши, що настрій псується.
Телефон більше не дзвонив і жінка нарешті переглянула всі смс. Одне, найостанніше, від чергового невідомого абонента, прийшло вчора опівночі: «Зателефонуй. Гор». Стьопка здригнулася, знову відчувши хвилю сили від цього неймовірного чоловіка. Як так? Він далеко у своєму лісі! Два короткі слова мали таку силу, що захотілося пробігтися своєю галявиною, щоб скинути напругу. «Блін, ну чому я так на нього реагую? Не тіло, а зрадник!»
Передзвонила подружкам, побалакала з ними про те, про се, пообіцявши запросити на новосілля. Потім додала до телефонної книги нові контакти, підписавши: «Милий Мітя», «Грізний», «Чесний мер» та «Гор».
Тільки-но відклала телефон, як прийшла ще одна смс-ка. І знову невідомий! «Дитино, ти забула мою візитку, - було в ній, - подзвони. Матильда».
Степанія навіть не здивувалася, що мати Гора звати Матильдою. При такому вигляді звати її, наприклад, Ніною, не могло ніяк. Значить, бабця у Гора, теж була креативна тітка, вирішила вона. Але передзвонювати ні болотній відьмі, ні її синочку не поспішила. Вона має справи, якими Свирянка занадто довго нехтувала.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Пані Язикатої Хати, Ялинка Ясь», після закриття браузера.