Читати книгу - "Дівчина, яку ти покинув"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Перш ніж він устиг щось сказати, вона кладе слухавку. Він так і сидить за столом, дивлячись застиглим поглядом на телефон.
До його кабінету без стуку заходить Джейні. Ця її манера вже почала дратувати Пола. Мимоволі напрошується думка, що вона намагається застукати його зненацька.
— Стосовно картини Лефевра. Ми вже відіслали листа з повідомленням про початок урегулювання суперечки?
— Ні. Я ще перевіряю, чи вона коли-небудь виставлялася.
— Ми маємо адресу теперішніх власників? У журналі вона не збереглася. Але все не так погано — я надішлю запит за місцем його роботи. Якщо він архітектор, його буде неважко знайти. Певно, будівельна компанія носить його ім’я.
— Добре. Я щойно отримала повідомлення: за кілька тижнів претенденти на картину прибувають до Лондона і хочуть із нами зустрітися. Було б чудово, якби на той момент ми вже отримали відповідь. Можеш накидати мені приблизні дати?
— Буде зроблено.
Він напружено втуплюється очима в монітор, на якому лише блимає скринсейвер, доки Джейні, зрозумівши натяк, не йде.
Мо вже вдома. Її присутність на диво ненав’язлива, попри кричущий чорнильно-чорний колір її волосся і її одяг. Лів випадково прокидається о шостій і чує, як та м’яко ступає по приміщенню, збираючись вирушати на свою денну зміну в будинку престарілих. Дивним чином присутність іншої людини в домі заспокоює її.
Мо готує цілий день або приносить їжу з ресторану, залишаючи вкриті фольгою страви в холодильнику й рукописні інструкції на кухонному столі. «Розігрівати протягом 40 хв за температури 180 градусів. Це означає: УВІМКНИ ДУХОВКУ» і «ПОКІНЧИ З ЦИМ, БО ДО ЗАВТРА ВОНО ВИЛІЗЕ З КОНТЕЙНЕРА І ВБ’Є НАС». У будинку більше не пахне тютюновим димом. Лів підозрює, що Мо потайки бере цигарку-другу зі столу, але ні про що не питає.
Їхнє життя вже набуло такого собі розпорядку. Лів устає, як і раніше, і вирушає на пробіжку. Її ноги глухо стукають по бетонній доріжці, в голові шумить. Під час прогулянки вона зупиняється купити кави, а відтак готує чай для Френ, з’їдає свій тост і сідає за стіл, намагаючись не перейматися через брак роботи. Але тепер вона ловить себе на тому, що майже з нетерпінням чекає брязкоту ключа в замку рівно о третій, що сповістить про прихід Мо додому. Мо не пропонувала їй платити за проживання — і Лів здається, що жодна з них не бажає переводити їхні стосунки в ділове русло, — але наступного ж дня після того, як Мо почула про вкрадену сумку, на кухонному столі з’явилася безладна купа готівки. «Термінова сплата місцевих податків, — сповіщала записка. — Тільки не заводься через це».
Лів навіть і не подумала заводитися. Вона просто не мала вибору.
Вони п’ють чай і читають безкоштовну лондонську газету, коли починає дзвонити телефон. Мо скидається, наче мисливський собака, який почув запах дичини, дивиться на годинник і каже:
— О. Я знаю, хто це.
Лів підводить погляд від газети.
— Це той чоловік із твоєю сумочкою.
Кухоль у руці Лів застигає в повітрі.
— Що?
— Забула тобі розповісти. Він телефонував раніше. Я казала йому зачекати на розі, і ми спустимося.
— Що за чоловік?
— А біс його знає. Я лише переконалася, що він не судовий виконавець.
— О Господи. Сумочка точно в нього? Думаєш, він захоче винагороду? — Лів починає обшукувати власні кишені. Вона знаходить чотири фунти монетами та ще кілька мідяків і тримає все це, затиснувши в кулаку.
— На солідну суму не тягне, так?
— Схоже, це весь твій статок, якщо тільки ти не надаєш сексуальних послуг.
— Аж чотири фунти.
Вони прямують до ліфта. Лів міцно стискає гроші в руці. Мо дошкульно всміхається.
— Що?
— Я просто подумала: кумедно було б, якби ми викрали його сумку. Ну, знаєш, напали б на нього та обчистили. Дівчата-грабіжниці, — хихикає вона. — Якось я поцупила шматок крейди з пошти. Тож маю досвід.
Лів шокована.
— Що? — Мо робить пісне обличчя. — Мені було сім років.
Вони стоять мовчки, аж доки ліфт не досягає нижнього поверху. Коли двері відчиняються, Мо каже:
— Ми можемо безслідно вшитися. Він, по суті, не знає твоєї адреси.
— Мо… — починає Лів, але, ступивши за двері парадного входу, вона бачить чоловіка на розі, колір його волосся, як він торкається маківки — і миттю обертається. Її щоки спалахують.
— Що? Куди ти?
— Я не можу піти до нього.
— Чому? Я бачу в нього твою сумочку. Він виглядає нормальним. Не думаю, що він вуличний грабіжник. На ньому туфлі. Жоден злочинець таких не взує.
— Може, візьмеш її замість мене? Справді… я не можу говорити з ним.
— Чому? — Мо прискіпливо оглядає її. — Чому це ти так порожевіла?
— Слухай, я залишилася на ніч у його будинку. І мені просто ніяково.
— О Боже мій. Ти робила дещо нехороше з тим типом.
— Зовсім ні.
— Ще й як, — Мо скоса дивиться на неї. — Чи принаймні хотіла. ТИ ЦЬОГО ХОТІЛА. Тому ти така причмелена.
— Мо… ти не могла би просто забрати мою сумочку? Будь ласка. Лише скажи йому, що мене немає. Гаразд?
І, перш ніж Мо встигає щось додати, вона повертається до ліфта й тицяє кнопки горішнього поверху. Її думки плутаються. Діставшись Скляного будинку, вона припадає чолом до дверей і слухає биття власного серця.
«Мені тридцять років», — каже вона собі.
За її спиною відчиняються двері ліфта.
— О Боже, дякую, Мо. Я…
Перед нею стоїть Пол Маккаферті.
— Де Мо? — дурнувато каже вона.
— Це твоя співмешканка? Дуже… цікава особа.
Вона не може вимовити ані слова. Її язик набряк, заповнивши собою весь рот. Рука тягнеться до волосся — вона усвідомлює, що так і не вимила його.
— Хай там як, — каже він. — Привіт.
— Привіт.
Він простягає руку.
— Твоя сумочка. Це ж твоя сумочка, правда?
— Не можу повірити, що ти її знайшов.
— Я чудово вмію знаходити речі. Це моя робота.
— О. Так. Колишній коп. Що ж, дякую. Справді.
— Якщо тобі цікаво, вона була в смітнику. З двома іншими. Біля бібліотеки університетського
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Дівчина, яку ти покинув», після закриття браузера.