Читати книгу - "Бунтівник та аристократка, Крістіна Логоша"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Розділ 12
Початок сьомої, а він не прийшов. Я сиділа в кафе «Червона троянда», допиваючи третю чашку чаю, і вдивлялась в кожного перехожого чоловіка. Сподівалась, що це той незнайомець, якому я колись врятувала життя, і від якого залежало тепер і моє.
Сумно. Я розмішувала кубик цукру у склянці, розуміючи безглуздість ситуації. Все цінне обнулилося. Тепер все не мало свого звичного значення.
І я розуміла, що всьому виною Крістоф Йєнсен. Але десь усередині завівся гидкий черв'як, який казав, що непорушні цінності не ламаються під жодним гнітом.
Це була чергова невдача…
Я встала з-за столика, намотала навколо шиї об'ємний в'язаний шарф, підперезала пальто і вийшла на вулицю. З неба сипався дрібний дощ. Потрібно було зловити таксі — на вечерю матері Крістофа не можна спізнюватися. Не хотілося порушити умови договору та розплачуватись за це потім усе життя.
Я трохи пройшлася по вулиці. Настрій був співзвучний непогоді — довкола все було сірим: люди з похмурими обличчями, і брудні калюжі, що відбивали такого ж кольору похмурі хмари. Суцільна сірість, як і у мене всередині.
І лише одна яскрава пляма. Чоловік йшов на зустріч із величезним букетом червоних троянд, приховуючи за ним обличчя. В оберемку їх було, мабуть, п'ятдесят, а може, й більше. Я по-доброму заздрила тій дівчині, якій дістануться квіти. Поки ми з ним не порівнялися:
- Ти захворіти не боїшся? — спитав Крістоф, прибираючи троянди від обличчя.
Від несподіванки я навіть відхитнулася від нього, але, швидко прийшла до тями:
- Не боюся. Хіба що зачіску зіпсую.
- Це тебе, - він простяг мені троянди, від чого я знову здивувалася.
- Навіщо? Я думала, ти їх приготував для матері.
— Їй також. А ці тобі... Я сподіваюся, ти пам'ятаєш, що не можна відкидати мої знаки увагу?
Мені й не хотілося віддавати троянди, вони справді були гарними.
- Дякую, - вимовила трохи сумно.
Машина на нас чекала за поворотом. Я навіть не стала питати, як Крістоф знайшов мене — знаючи його магічну силу, це було б дурне питання.
Маріса трохи замерзла, варто було мені влаштуватися на сидіння. Вона вилізла з-під пальта і дивилася на Крістофа, заважаючи нашому єднанню.
— Нудьгував? — спитала луската.
- Неймовірно. Тобі теж приготував подарунок, — він засунув руку в карму та двома пальчиками, обережно дістав сіру мишку.
— Крі-і-ст-о-оф! Прибери це! - благала я від жаху.
Мишка крутилася навколо хвостика, намагаючись зловчитися і вкусити те, що її тримало.
Маріса дивилася за гризуна з дивним мисливським азартом - вона не харчувалася мишами, їй завжди вистачало тієї енергії, яку їй давала я, але зараз із нею відбувалося щось дивне. Поспостерігавши за здобиччю секунду, вона різко кинулася до гризуна, покидаючи моє тіло. Але варто було їй наблизитися до Йєнсена, як мишеня перетворилося на дим, а Крістоф міцно схопив Марісу.
— Відпусти мене, збоченець! Мало тобі чужих баб, ти вже переключився на тварин! — волав мій фамільяр.
- Як скажеш, - він розтиснув пальці, але Маріси в них уже не було.
- Куди ти її дів?!
— З нею все гаразд, чекає на тебе вдома.
Він прибрав квіти, що лежали на сусідньому сидінні і сів поруч зі мною. Його хитрий погляд не віщував нічого доброго. Крістоф простяг руку до мого обличчя, але я відсахнулася від нього.
— У нас умова, пам'ятаєш?
Це був шах та мат.
Обхопив долонею моє підборіддя, ласкаво провів пальцем по щоці, ніжно торкаючись губ легким поцілунком.
— Тож нечесно, ти не мав права відсилати Марісу!
На його обличчі з'явилася самовдоволена посмішка.
- Хіба?
Він ще раз торкнувся моїх губ. Цього разу впевненіше і з чарівною насолодою.
— Ти мерзотник, Крістофе, — протестувала я.
- Да, я такий.
Він дав мені сказати, що я про нього думаю і закрив мій рот пристрасним поцілунком. Його язик розсунув мої губи, і під його натиском, я почала здаватися. Чіплятися за реальність вже було неможливо. Я розтікалась у його сильних руках, як останній сніг під весняним сонцем. Танула від його ніжності, підігріта нашим спільним бажанням. Його руки ковзали моїм коліном, піднімаючись до стегна. У відповідь тіло відгукнулося солодким томленням внизу живота. Набридши його волосся руками, я палко цілувала його у відповідь. Дихання стало важким, і кожен новий вдих давався із зусиллям.
Ми не цілувалися, ми спепеляли один одного — здавалося, ще трохи — і одяг на нас затліє, не витримавши високих температур. У чуттєвому пориві ми не одразу помітили, що машина зупинилася.
Ще кілька хвилин нам знадобилося, щоб заспокоїтися і привести себе до ладу.
Машина припаркувалася в передмісті Креортока біля дерев'яного будинку, пофарбованого в жовтий колір, і обгородженого акуратним парканом з доріжкою, викладеною кам'яними плитками. На старому великому дереві з товстими гілками висіли саморобні гойдалки з автопокришки. Будинок світився вікнами, був чути веселий гомін.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Бунтівник та аристократка, Крістіна Логоша», після закриття браузера.