Читати книгу - "Претенденти на папаху, Олег Федорович Чорногуз"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Однак це йому не вдалося, бо Мамуня був тверезий і від природи жвавий. Він знімав з таким натхненням, ніби назавтра всі газети світу чекали його знімків на першу полосу. Благоуханний зробив ще два кроки, посковзнувся і впав. Мамуня ще клацнув його в той момент, коли ревізор намагався затулитися від фотодула тремтячою рукою… Марно…
Знесилений ревізор повернувся до Ковбика і прохрипів:
— Ну ти й артист, Ковбик! Великий артист і негідник! Такого я в своїй практиці не зустрічав…
— Ви перебільшуєте мій талант, Едуарде Кайтановичу, — голосом Сідалковського мовив Стратон Стратонович.
Благоуханний підповз до лавки, на якій стояло кілька пляшок коньяку, взяв склянку, спокійно налив собі майже повну і, тримаючи її в одній руці, а в другій пляшку, почав позувати перед апаратом. Ковбик на мить розгубився.
— Ну, плюгавий, — гукнув ревізор до Мамуні.— Ну, покидьок Стратона Стратоновича, давай фотографуй Благоуханного! Чого ж ти? Кадрики закінчилися? В контрольно-ревізійному є такі, що хворіють на виразку шлунка й цироз печінки, отих ти, Ковбику, не напоїш, як мене! Давай-давай, шмаляй, плюгавий. Готуйся! Я зараз іще питиму, клацай… Але пам'ятайте: я ще ваше кодло рознесу… Не я — мої колеги. Вам так легко мене не провести, — він і справді випив до дна і знов упав на сніг.
— Фотографуй лежачого! Я хочу побачити, наскільки низько опустився ваш кнур, чи Ковбик! Чого ж ти стоїш?
— Фініта ля комедія! — не витримав Хлівнюк.
— Не вчіть зайця бігати! — гримнув на нього Ковбик. — Як він зі мною, так і я з ним. Ви бачили б, Хлівнюк, як він себе поводив у мене в кабінеті…— Тоді повернувся до Мамуні: — Досить! Ви уже й так перестаралися. Хто вас до цього примушував? Мало що в чоловіка день народження. Не обов'язково фотографуватися! — А потім тихо додав: — Я ж вас просив закритою камерою. А ви? Справді комедія…
Сніг під соснами лежав пухкий і чистий, але перини Благоуханному він замінити не міг, тож, піклуючись про здоров'я Едуарда Кайтановича, Стратон Стратонович майже по-панібратськи сказав:
— Ви б його краще підняли, Хлівнюк, ніж ото кидати свої недоречні фрази.
— Не треба, кабанець! Я піднімуся сам, — відповів Благоуханний. — Я ще піднімусь! А от чи ти піднімешся…
Хлівнюк подав йому руку і підвів до найближчої сосни. Той ухопився за стовбур. Трохи постояв, а тоді пішов навкруг дерева. Він щось говорив, але йому відповідали тільки сосни, що скрушно похитували кронами, тихо перешіптуючись.
РОЗДІЛ XV,
у якому розповідається про гусарські вуса Жереха, його естетичну ідею, нюанси з Ядвігою, молодшого сина Крамера, око камбали і квасолю, президента Гваделупи, зелені левади, канікули в Полінезії, вапнярські чебуреки, білі пароплави на рейді, маневрові паровози, штурмана далекого плавання, ще одне достоїнство Сідалковського і серце у навантаження до руки
Сідалковський, високий і, як ніколи, стрункий, граціозно піднімався на другий поверх готелю «Краків». Телефонний дзвінок Ядвіги Капітульської був для нього тією несподіванкою, якої він найбільше чекав. Дівчина запрошувала його на прем'єру якогось нового італо-французького фільму, а заодно не забула натякнути, що на перегляді буде Веніамін Олександрович Жерех, який до Сідалковського «має інтерес». Євграф звик, що до нього майже завжди мають інтерес, але переважно жінки, до того ж ті, яким уже давно за тридцять. А от що в ньому зацікавило Жереха — він ніяк зрозуміти не міг.
— Кавеант консулес, — мовив сам до себе Сідалковський і ступив за портьєри.
Капітульська посміхалася йому так мило і чарівно, що Євграфові раптом закортіло до Варшави. Веніамін Олександрович стояв поруч і, підкручуючи гусарські вуса, подав Сідалковському руку як своєму давньому приятелеві.
Сідалковський пробіг очима накритий столик, затримавшись на пузатих пляшках, і промовив:
— А ля фуршет з шампанським!
Він хотів ще додати «шерше ля фам, Сідалковський», І але про всяк випадок стримався. Капітульська закохано дивилася на нього і посміхалась:
— Ви не помилилися, мій вельветовий хлопчику! Сідалковський здивовано звів брови: так його називала тільки Антонія — дружина Хлівнюка.
— Звідки у прес-аташе така інформація? — поцікавився обережно.
— Телефонувала у «Фіндіпош», і там мені сказали. Вас так усі називають…
Сідалковський розвів руками і зробив вигляд, що трохи образився за таке прізвисько.
Жерех підняв келих із шампанським, а другою рукою взяв його за лікоть:
— Так ви не здогадуєтесь, для чого нам потрібні?
— Розумному досить. Але тільки не цього разу… Уяви не маю! Грошей, між іншим, теж. Але це не натяк на позичку. Я не позичаю.
Жерех поцокався.
— Сідалковський! — беручи зі столика шоколадний батончик з горіхами, продовжував Веніамін Олександрович. — Ви, безперечно, знаєте, де я працюю…
Євграф ствердно кивнув головою — і зробив це елегантно. Принаймні Жереху цей вишуканий жест голови сподобався. Веніамін Олександрович на мить випустив його лікоть, відійшов трохи назад, примружився оцінююче, і мовив:
— Ви знаєте, що я в цю хвилину придумав, Сідалковський? У мене виникла чудова ідея. Жаль, що моїх ідей не підтримують угорі…
— Моїх, між іншим, теж, — поставив фужер Сідалковський і, милуючись своїм відображенням у дзеркалі, красиво схрестив руки на грудях.
— З вашими фізичними даними, жестами, артистичними манерами… Ви, Сідалковський, можете прикрасити будь-яку президію, банкетний зал, компанію при зустрічах іноземних делегацій. З таких, як ви, я створив би ТОВАРИСТВО ІМПОЗАНТНИХ ПРЕДСТАВНИКІВ, скорочено — ТІП. Ви б зустрічали делегації,— не на жарт запалився своєю ідеєю Жерех, — прикрашали прийоми. Естетика повинна бути в усьому! Врешті-решт, це й
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Претенденти на папаху, Олег Федорович Чорногуз», після закриття браузера.