Читати книгу - "Нестерпний бос. Наречений за контрактом, Астра Вєєр"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Наближаємося до високих воріт, вони відразу ж автоматично роз'їжджаються. Нас зустрічають охоронці території. Кирило передає ключі, щоб відігнали машину на парковку, і дає розпорядження, щоб занесли до нього у кімнату речі. А я в цей час з великим подивом розглядаю територію. Та тут цілий парк поміститься!
Всюди доглянуті доріжки між рядами підстрижених кущиків і незвичайних дерев. Вдалині видніється тенісний корт. Не здивуюся, якщо за будинком виявиться поле для гольфу і басейн довжиною в озеро. Захотілося присвиснути, але я тримаюся. Олігархи люблять себе оточувати достатком із розкоші.
Головна доріжка приводить нас до входу у значних розмірів маєток.
Кирило взагалі спокійний, якщо напружений, то вміло приховує. Я ось, дивлячись на палац, який бос називав просто «будиночком», випадаю в осад і намагаюся себе з нього достати.
І знову нас біля входу не зустрічають його знатні батьки. Мої б ще перед воротами стояли, а брати-сестри вибігли б на дорогу, виглядаючи, ну коли ж, коли з'явимося.
Ні, тут не той випадок. Чинно, витримано, у незворушному стилі Бєльських. За винятком Кирила, він сам собі вигадує стиль.
Нас зустрічає дворецький, літній чоловік у пристойному костюмі.
- Я вже хвилювався, що ви не приїдете. Тільки й розмови про вас, Кирило Олексійовичу, і вашу чарівну обраницю, - на мене глянув з м'якою посмішкою. Приємний чоловік, всім би тут такими бути.
- Та куди ж я подінуся від них, - морщиться бос. - Васильовичу, досить мені "викати", я ж не вони. Забув, чи що, як в дитинстві по тобі жбурляв з рогатки? А ти мене не здавав, - тисне руку працівникові батьків.
- Було й таке, - без образи відповідає дворецький. - Але я подумав, що незручно при вашій…
- Вікторія, - підказую своє ім'я. - Зі мною тим паче, чим простіше, тим краще. Можна, я вам поправлю комірець на піджаку?
Дворецький ще кивнути не встиг, я вже все поправила. Тепер взагалі чоловік засяяв.
- Він наша людина, з іншими тримайся на потрібному рівні, - Кирило мені шепоче, підштовхуючи до просторої вітальні.
Ой-ой…
Перелякані очі мої розбігаються у різні боки.
Підходимо спочатку до батьків боса. У мене руки тремтять, і заховати не виходить. Вітаємося, вони промовляють ввічливо-привітні фразочки, поки в душу не лізуть і тортури не влаштовують. Але ще не вечір, ще не вечір…
Перед вечерею нам пропонують напої. Кирило мені подає келих з водою, собі бере міцніше. Поки робимо вигляд, ніби відпочиваємо з дороги, і не можемо один від одного відірватися.
Трохи, знайомлячись, спілкуємося з дядьком і його дружиною. Теж всі такі з себе, на перший погляд. Нехай не виразно, але оглядають мене прискіпливо, напевно, оцінюють, як лот з аукціону. Наскільки тягну для племінника? Чи не сильно прогадав Кирило, вибравши простачку без багатої або хоча б знатної родини.
Настає невеликий перепочинок. Всі старші Бєльські залишають вітальню, обіцяючи, що ось-ось почнеться вечеря. Можна було б видихнути, але тут і брат Кирила, теж не проти причепитися.
Михайло знайомить мене з дружиною, гордо називаючи її знаменитою художницею, підкреслюючи, як її картини цінуються. Кирило на це приколюється, називаючи мене знаменитою помічницею і взагалі безцінною. Ще й додає, що я хоча б реально працюю, а не від нічого робити псую папір.
Парочка старшого брата від нас швидко йде слідом за батьками.
- Незручно вийшло. Раптом вони образилися? - подумки вибачаючись, дивлюся Михайлу з його художницею вслід. Розумію, вони молодшого Бєльського ненавидять, але раптом і мене почнуть за компанію?
- Та байдуже, їм не звикати, корчать з себе еліту суспільства, - роздратовано пирхає Кирило. Потім піднімає голову, і радісно, голосно вигукує: - Алексе, і тебе сюди заманили?! О, даєш!
- А як би я пропустив? Не тільки тебе родичі напружують, - лунає від порога знайомий розкотистий сміх.
Кирило випускає мою руку зі своєї долоні, проходячи вперед. Я за ним повертаюся, і... воду з келиха на себе проливаю. Як знала, що не можна нічого брати з напоїв іншого.
Але навіть і подумати не могла, що той Алекс не просто двоюрідний брат, що він... він…
- Віолетто? А тебе сюди яким вітром занесло?
Ой, лишенько!
Допоможіть перетворитися на невидимку, будь ласка.
Я ще не знаю, хто такий Алекс, але знаю Олександра, того самого веселого постояльця з готеля, з яким ми чудово проводили вечір за балачками.
І він зараз тут, здивовано витріщає очі. Прибув сюди без костюма, у стильних джинсах, чорній футболці, трохи розпатланий. І все одно цей мачо виглядає бомбезно.
Ще один Бєльський. Очманіти!
- Яка Віолетта? Мариш, чи що? - бос по-дружньому плескає по плечу, так розумію, двоюрідного братика. - Це моя наречена, Вікторія. Зірочка моя, познайомся з Алексом.
Підходжу ближче на негнучких ногах.
Гра стає ще підступніше і небезпечніше. Мало мені прикидатися для всіх нареченою, тепер ще перед Кирилом робити вигляд, що бачу його брата вперше. Якщо дізнається, то взагалі приб'є батогом.
Вже час збігати в пустелю? Щось дуже хочеться.
- Рада знайомству, Алексе. Кирило про вас розповідав. Тепер ось змогла на вас в перший раз, - підкреслено вимовляю, - подивитися.
- У сенсі? Хіба ти мене не впізнаєш? - Олександр ще більше витріщає очі з подивом. - Ми ж…
- Вибачте, ви мене з кимось переплутали, напевно, - швиденько перебиваю, рятуюся як можу.
- Так, пити менше треба, - впевнено поправляє його мій фіктивний наречений.
- Ну хіба я зміг би до такої міри, щоб дівчину переплутати?
- Всяке трапляється, - не здаюся я.
- Два місяці тому ми взагалі з тобою прокинулися в Тунісі, і ти теж казав, як я міг, як міг, - з гигиканням нагадує Кирило, поки що ні про що не здогадуючись.
У вітальні з'являється господиня будинку, перериваючи наші суперечки, хто я - Віолетта або Вікторія? Згодна відгукуватись на будь-яке прізвисько, аби врятуватися від ганьби.
- Як добре, що й Сашко вже приїхав. Проходьте в їдальню, всі вже там, - запрошує мама Кирила.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Нестерпний бос. Наречений за контрактом, Астра Вєєр», після закриття браузера.