Читати книгу - "Дівчина, яку ти покинув"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— У вас є зв’язки в аукціонному домі?
— Перепрошую?
Колір потроху повертається до обличчя містера Новицькі.
— У вас є зв’язки в якому-небудь аукціонному домі? Я нещодавно розмовляв з одним, але там зажадали втридорога. Двадцять відсотків, здається. Плюс податок. Це забагато.
— Ви… ви хочете оцінити її для страхування?
— Ні. Я хочу продати її. — Старий, не дивлячись, відкриває свій потертий шкіряний гаманець і вкладає туди фотографію. — Вочевидь, зараз найкращий час для продажу. Іноземці купують усе підряд… — він зневажливо змахує рукою.
Джейсон вражено дивиться на батька.
— Але, тату…
— Увесь цей процес коштував чимало. Нам треба сплачувати рахунки.
— Але ти казав…
Містер Новицькі відвертається від сина.
— Ви не пошукаєте їхні контакти для мене? Звісно ж, випишете мені рахунок за ваші послуги.
Десь зовні гримають вхідні двері, і від удару здригаються фасади прилеглих будівель. Пол чує, як у сусідньому офісі приглушено розмовляє по телефону Міріам. Він ковтає і намагається говорити рівним голосом.
— Я зроблю це.
Усі надовго замовкають. Нарешті старий підіймається з місця.
— Що ж, це дуже добра новина, — каже він і натягнуто посміхається. — Справді, дуже добра. Щиро вам дякую, містере Маккаферті.
— Нема за що, — каже він. А тоді встає й простягає руку на прощання.
Коли вони пішли, Пол Маккаферті знов опускається на стілець, закриває теку й заплющує очі.
— Не треба брати це близько до серця, — каже Джейні.
— Знаю. Я просто…
— Нас це не обходить. Ми тут лише для відновлення законності.
— Знаю. Але ж цей містер Новицькі весь час торочив про те, як його сім’я дорожила цією картиною, як вона символізує для нього все втрачене, і ось тепер…
— Забудь, Поле.
— У Департаменті цього ніколи не траплялося, — він встає і нервовими кроками міряє тісний кабінет Джейні. Нарешті він зупиняється біля вікна і визирає надвір. — Люди просто раділи, коли ми повертали їм їхній мотлох.
— Ти ж не хочеш назад до поліції.
— Звісно. Я лише кажу, що мене просто тіпає від кожної такої справи.
— Ну ж бо, ти щойно заробив нам гроші, розплутавши складний випадок, — я навіть не була впевнена, що ти впораєшся. А це також і гроші на твій переїзд, пам’ятаєш? Тож ми обоє маємо радіти. Ось. — Джейні підштовхнула до нього теку. — Це тебе трохи підбадьорить. Надійшло вчора ввечері. Виглядає зовсім нескладним.
Пол виймає документи. Жіночий портрет, зниклий після 1916 року, викрадення виявлено лише десять років тому в ході ревізії творчого доробку художника, здійсненої його живими нащадками. І тут же, на окремому аркуші — фото вищезгаданої картини, що сміливо красується на мінімалістичній стіні. Опублікована в глянцевому журналі кількарічної давнини.
— Перша світова війна?
— Термін давності тут явно не діє. Здається, все очевидно. З їхніх слів, вони мають свідчення, що картину вкрали німці під час війни і більше її ніколи ніхто не бачив. Кілька років тому хтось із членів родини відкриває старий глянцевий журнал і — вгадай, що бачить на центральному розвороті?
— Вони впевнені, що це оригінал?
— З неї ніколи не робили репродукцій.
Пол хитає головою. Ранкові події миттєво забуваються під стрімким напливом хвилювання.
— Ось і вона. Майже сто років по тому. Спокійно висить на стіні в якогось багатенького подружжя.
— У статті лише зазначено, що це в центральному Лондоні. У цьому «Ідеальному будинку» завжди так пишуть. Точної адреси не вказують, аби не заохочувати місцевих грабіжників. Та, гадаю, знайти буде неважко. Зрештою, там є прізвище власників.
Пол закриває теку. Перед його очима й досі стоять натягнута посмішка містера Новицькі та ошелешений погляд Джейсона — наче той уперше в житті бачить свого батька.
«Ви ж американець, так? — казав старий, уже коли вони були на порозі офісу. — Вам, мабуть, не зрозуміти».
Рука Джейні легко торкається його плеча.
— Як просуваються пошуки житла?
— Так собі. Усі гарні варіанти вже розібрали за готівку.
— Що ж, якщо хочеш трохи розвеселитися, ми можемо піти куди-небудь перекусити. Я не маю планів на вечір.
Пол змушує себе всміхнутися. Він намагається не зважати на те, як Джейні торкається свого волосся, на її майже болісну від надії посмішку. Він відступає.
— Я працюю допізна. Є кілька справ, з якими хочу розібратись. Але дякую. Завтра зранку відразу ж займуся новим випадком.
***
Лів повертається додому о п’ятій, приготувавши батькові їжу і пропилососивши нижній поверх будинку. Керолайн пилососила рідко, тож, коли вона закінчила, перські килимові доріжки виглядали помітно яскравішими. Навколо неї в місті вирує теплий літній день, скрізь лунає шум дорожнього руху, і міцний дизельний запах підіймається від гудронового шосе.
— Привіт, Френ, — вітається вона біля парадного входу.
Жінка у вовняній шапці, попри спеку натягнутій по самі брови, киває у відповідь. Вона порпається в одному з пластикових пакетів, яких має незлічену кількість, переплетених між собою або складених один в один. Жінка без кінця перебирає їх та розкладає по-новому. Сьогодні вона пересунула свої дві коробки, вкриті блакитним брезентом, до відносного прихистку біля дверей сторожа. Попередній сторож роками поблажливо ставився до Френ і навіть тимчасово зберігав у неї надіслані бандеролі. Новий же, розповідає вона, коли Лів приносить їй каву, постійно погрожує прогнати її. Мовляв, мешканці скаржаться, що вона псує вигляд цілого кварталу.
— У вас була гостя.
— Що? А, так. Коли вона пішла? — Лів згадує, що не залишила ані записки, ані ключів. Вона питає себе, чи слід зазирнути до ресторану пізніше, аби переконатися, що в Мо все гаразд. Але, не встигнувши так подумати, вона вже знає, що не піде. І навіть легшає на душі від думки, що дім чекає на неї мовчазним і порожнім.
Френ знизує плечима.
— Хочете випити? — питає Лів, відчиняючи двері.
— Чаю було б непогано, — каже Френ і додає: — Три шматочки цукру, будь ласка, — так наче Лів ніколи не робила цього раніше.
А тоді з виглядом особи, якій ще є чим зайнятись, окрім як стояти й патякати, жінка повертається до своїх пакетів.
***
Щойно відчинивши двері, вона відчуває запах диму. Біля скляного кавового столика на підлозі, схрестивши ноги, сидить
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Дівчина, яку ти покинув», після закриття браузера.