Читати книгу - "Тепер твоя. Книга перша, Єва Басіста"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
- Я не знаю, де бокали, - ледь чутно відповідаю, не дивлячись йому в очі. Бо досі страшно. Хоча його голос спокійний, як море у штильову погоду.
- Вони там, де чашки, - забирає руку та обходить мене. Виймає два великі чорні келихи. Вперше бачу такі, а тому не приховую подив:
- Незвичні…
- Які вже є, - тягнеться за пляшкою та паралельно обгортає очима, що роздягають. Липовський відверто показує своє бажання.
Ніяковію. Не знаю, як себе поводити. Усміхатися, почати фліртувати, лізти обіймати… Я відчуваю збентеження від п'яток до маківки… Одночасно до голови лізуть спогади про ту виставку, але їх швидко знищують слова чоловіка:
- Тримай, - дає бокал, який на половину заповнений солодким вином. П'ю. Декілька ковтків. Тепер напій опускається стравоходом. Зігріває, але нерви не розслабляє. Я напружена до жаху.
У темному келиху бачу своє відображення. Волосся розтріпане, макіяж злегка розмазаний, а очі перелякані. І не дивно. Я думала, що він приб'є мене, а обійшлася лише криком та тим, що є додаткові умови - тепер під наглядом.
Я знову притуляю прохолодний келих до вуст, який спустошую. Відставляю його у сторону та дивлюся поперед себе та бачу стіл. Великий та стильний, призначений для сніданків.
- Тобі ще налити? - питає Липовський, який весь цей час "пасе" очима.
- Не знаю, - стинаю плечима. Хоча сидить думка напитися, щоб повністю заглушити емоції.
Він відставляє свій келих та повертає мене до себе, але не обличчям, а спиною. Відчуваю його подих, що впирається у потилицю, а руки моментально починають досліджувати моє тіло. Права "гуляє" в районі талії та нижче, а ліва "досліджує" верхню частину. Скрізь тканину відчуваю його гарячі доторки.
- Розслабся, - чую від нього. – Я тебе ж не з’їм.
- Тобі просто говорити, - відповідаю на свій страх та ризик.
- А не треба було мене злити, - продовжує обіймати та сильніше притискає до себе.
- Я тобі казала правду…
- Припини, - грізно уриває. – Я зараз не хочу чути цю пісню.
- Добре, вибач, - намагаюся заспокоїти внутрішнє хвилювання та забути відлуння скандалу.
- Так уже краще, - мовить десь через хвилину, коли я трішки попускаю нерви.
І тільки після цього яскравіше відчуваю його дотики, які владні та сильні, але місцями ніжні. Я заплющую очі.
Не можу таїти у собі - приємно. Шкіра покривається мурахами, але напруження досі злегка колотить кожний сантиметр. Зараз усе змішано.
Із кожною секундою напруга невпинно зменшується. Пестощі її повільно та впевнено усувають, а коли його вуста торкаються шиї, то вона повністю розчиняється.
Цілує. М'якість губів змішується з щетиною – виходить дивний мікс, від якого навіть хочеться застогнати. Він "катує" цим спочатку праву сторону шиї, а далі схиляє голову на іншу.
Липовський вміє злякати до смерті, а також зваблювати. Я вже не можу рівно дихати. Поцілунки та руки плавлять мене. Тану, мов сніг на сонці та розтікаюся. Це у прямому значенні.
Нижче живота солодко тягне, що аж сіпає. Кричить про розпусні бажання та просить млосних дій. А мова цього збудження - волога між ногами.
Я починаю глибоко втягувати повітря. Мені катастрофічно не вистачає кисню. Вигинаюся під його руками.
- Хочеш, щоб я тебе роздягнув? - дуже тихо питає, припиняючи поцілунки.
- Так, і також.., - запинаюся, бо боюся говорити далі. Не знаю чи взагалі маю право про щось прохати. Я ж просто іграшка.
- Що ти хочеш ще? – різко обертає до себе. Зустрічаюся з його очима. Вони від збудження великі та блискучі. Чорні, мов ніч. Не видно коричневої райдужки, а лише самі агатові зіниці. - Кажи… Я тебе уважно слухаю.
- Поцілуй мене, - зізнаюся у бажанні та мої руки лізуть його обіймати.
- Ти хочеш поцілунку? І все? - зариває ліву руку у моє волосся, а правою починає розстібати джинси.
- Дуже, - підтверджую. Я просто відчуваю у цьому необхідність. Хочу знову відчути його. - Такий як тоді…
Олександр довго не думає - виконує моє прохання. Повторює той глибокий, мов свердловина поцілунок. Його язик проникає в мене, і від цього не можу не застогнати. Свідомість хитається, мов п’яна.
Що зі мною відбувається? Чому я так його хочу? Чому жоден із хлопців, які колись цілували на лавці, то не будили таку пекельну жагу?
Липовський раптово відлипає від мене, що я аж невдоволено скімлю. Чому так мало? Чоловік тим часом скрізь зуби шипить:
- Мене бісить одяг на тобі! Підіймай руки!
Слухаюся, і він різким рухом скидає кофтину, і за ним летить бюстгальтер, який фактично зриває. Саша…Олександр… Уже не в собі від збудження. Зараз нагадує хтивого звіра, який хоче лише одного - мене.
Жагучі руки обвивають мої голі плечі, спину, груди, талію… Торкається кожного сантиметра та палко цілує в губи.
Я дурію від цього. Забуваю про все на світі. Зараз нічого не хвилює. Зовсім.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Тепер твоя. Книга перша, Єва Басіста», після закриття браузера.