Читати книгу - "Вибач та зрозумій, Катя Кірініна"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Коли ми залишаємось удвох, у кабінеті стає нічим дихати, ніби ці юристи забрали з собою весь кисень із приміщення.
— Отже, ми тепер спілкуватимемося у такій манері? — питаю свою, поки що, дружину.
— Ми з тобою дуже скоро вже ні в якій манері спілкуватися не будемо, — відповідає Олеся, знову навіть не піднявши голови.
Добре, мені вже подобається ця гра.
— Ти подумала, як житимеш далі? На що ти житимеш? На свої гонорари від фотографій? Здаси в суборенду студію, продаси машину? Дім батьків? Сестра взагалі знає, що ти позбавила її фінансування?
— Я сама допоможу Риті віддати борги й жити нормально, без твоєї допомоги, Заремський, — її голос злегка тремтить, мабуть, я вдарив по болючому, але однаково сидить до мене в півоберту, як і раніше, не дивиться на мене. Наче я такий жахливий, що їй неприємно.
Ніколи не думав, що ти така манірна, люба.
— А прізвище повернеш своє дівоче, ти його ще пам'ятаєш? — знаю, я козел, але мені треба витягнути Олесю на емоції, це вже не смішно. — Ти стільки років заміжня, крихітко, що навряд чи пам'ятаєш прізвище від народження. Що ж ти не погидувала машиною? Боїшся тролейбусів? Слухай, а може, ти просто вирішила змінити чоловіка, бо вирішила, що проблема в мені, якщо ти не могла виносити дитину?
— Досить! — не витримує вона.
Все. Це певною мірою допомогло, вона вся стиснулася, наче я її вдарив, а я ніколи на Олесю не піднімав руки, але мої слова зараз ударили болючіше, тому вона встала з місця і рушила у бік дверей.
— Подивись на мене, Олесю, будь ласка, — вигукую я і підлітаю до неї. Мені нічого не залишається, як грубо її розвернути обличчям до себе і зазирнути в ці блакитні очі, які колись мене кохали. Вони були сповнені сліз і жалю, тільки я поки не зрозумів, жалю щодо чого конкретно.
За останні роки мені здавалося, що я добре знаю свою дружину, я бачив у її очах усі почуття, навіть пекучі ревнощі, коли вона побачила мене з Веронікою в туалеті. Мені тоді здалося, що це найважчий погляд такої красуні, як Лисичка, але те, що я бачу зараз, навіть певною мірою мене лякає. То була чиста ненависть. Чорна, неприкрита, з часткою болю, і, я впевнений, прокльонами на мою адресу.
Навіть мимоволі відпустив її. Цей погляд пропалив у моїй душі дірку розміром у кавун. Що ж я зробив? Я знищив цю прекрасну дівчину, я позбавив її легкого та безневинного образу, тепер переді мною стоїть фурія, дика кішка, яка може й убити. От чесно, якби Олеся могла лише поглядом убивати, від мене б і попелу не залишилося, такою була її ненависть до мене.
— Задоволений? Ти цього добивався? — шипить вона мені в обличчя. — Ти вбив усе, що було добре між нами, а тепер вирішив добити мене своєю владою та грошима? Та подавись усім, я нічого від тебе не хочу. Дай нам спокій, ми тепер до тебе не маємо нічого спільного. Всі папери я легко підписала, і в мене навіть рука не здригнулася. Я ненавиджу тебе, Андрію, і не хочу більше ніколи бачити, ти чуєш? Якщо ти ще хоч раз до мене доторкнешся або заговориш, я розповім усім, абсолютно усім, причину нашого розлучення, і тоді ти не відмиєш свою репутацію вже жодними добрими справами. Я знаю, як для тебе це важливо.
Відходжу від неї та бачу, як вона плаче, але це більше схоже на сльози полегшення, наче вона щаслива, що висловила мені все це в обличчя.
Не впізнаю нас. Не може допустити мій мозок таку думку, що це кінець, але це і справді кінець, тут більше немає кохання, немає прихильності — все вимерло і згоріло, а на місці нашого кохання залишилося лише випалене поле бою. Тільки я не брав участь у цій битві. Все зробила моя дружина. Вона наче амазонка, яка готова прибити будь-кого, хто їй нагадає про мене, і це вкотре доводить, що вже пізно. Все закінчилося, і шансу в мене ніколи не буде.
Олеся кулею вилітає з кабінету, а я стою як побитий собака і навіть сил немає ні вдихнути, не видихнути. Не вдається переварити все, що вона сказала. Ніколи не думав, що опущусь до такого і почую ці слова саме від неї.
Мене починає нудити, але найбільше вивертає від себе, який я мудак. Чому не поговорити з нею і не лягати з Веронікою в одне ліжко? Навіщо я зрадив цю люблячу і вразливу дівчину, яка довірилася мені та віддавала всю себе, без залишку, і ніколи не просила нічого натомість?
Так, після викиднів вона замкнулася і не підпускала до себе, вона віддалилася від мене, але я ж міг її повернути, міг показати їй інше життя, чому я тоді цього не зрозумів?
У мене все стискається всередині від того, що я зараз чітко усвідомлюю, до чого сам довів свою дружину. Чому я шукав на боці щось, що завжди було у мене перед носом? Егоїзм? Ні, цьому є інша назва.
Ніколи не міг розв'язувати проблеми з холодною головою, ніколи не міг тримати себе в руках, скільки не намагався. І цього разу зірвався, мов останній ідіот, і втратив усе. Навіщо мені потрібна моя імперія, якщо нема з ким розділити успіх? Мені вже взагалі нічого не потрібно, крім Олесі.
Хочеться вити на весь голос, як нещасна поранена тварина, загнана у капкан безвиході, але я лише підходжу до столу, повертаю папери до себе і ставлю підписи там, де потрібно.
Розумію, що це кінець, і навіть не знаю, що робити далі. Як тепер жити? Куди податися, щоб було не так боляче? Моя сонячна, гарна дівчинко, пробач мені. Ти пішла, нічого не взявши з мого гаманця, але забрала набагато більше. Ти забрала моє серце.
Сподобався роздiл? Чесна оцінка допоможе авторові у написанні книги. АнонімноУвага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Вибач та зрозумій, Катя Кірініна», після закриття браузера.