Читати книгу - "Вибач та зрозумій, Катя Кірініна"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Андрій
Ось так у житті буває — начебто живеш собі, працюєш, намагаєшся завоювати цей світ, а в результаті ніколи не знаєш, де чекає крутий поворот, і ти залишаєшся без нічого.
Я втратив право голосу у своїй сім'ї, коли переспав з помічницею. Втратив підтримку своєї дружини, коли переспав з тією ж помічницею вдруге, і якраз втратив своє серце, коли мало не переспав з цією довбаною помічницею втретє.
Іноді я питаю себе: навіщо? Ні. Не буду брехати, за останні сім тижнів я ставлю собі це маленьке, але дуже серйозне, питання щодня. Повернути дружину в мене не вийшло, як я не намагався, вона навідріз відмовилася зі мною говорити. Я кілька разів зустрічався з Вікторією і питав, що на мене чекає в моєму хиткому становищі, але психолог дивилася на мене, як на хворого ідіота, і відповідала неоднозначно.
Я зовсім заплутався і збився з наміченого курсу. Зовсім не розумію, що на мене чекає далі. Алкоголю за цей час випито стільки, скільки я не пив за все своє життя. Вже навіть почав пити вдень, бо вгамувати щемливий біль у серці нічого не допомагає.
Мене підвела моя безтурботність і почуття невразливості, і якщо у бізнесі все складалося відносно рівно, то повернути кохання моєї дружини ставало з кожним днем все важче.
Моя маленька Лисичка настільки не хотіла мене бачити, що, скориставшись моєю відсутністю у будинку, приїхала за своїми речами та вивезла їх. Повернувшись, я побачив ідеально порожні полиці та порожнечу у великому будинку. Як усе так вийшло?
Ще кілька місяців тому ми хотіли, щоб цей дім був сповнений любові, а зараз мені просто хочеться, щоб її речі були на своїх місцях.
Мої люди простежили за нею, і я хоча б знаю, де вона тепер живе — винайняла квартиру, хоч на її ім'я стільки записано нерухомості, що може щомісяця жити у новій квартирі. Але моя дружина вперта і дуже горда, щоб користуватися моїми грошима.
Як я міг втратити таку жінку?
Матір дізналася, що ми розлучаємося, і висловила свої припущення, що вона знала, що так буде. За її словами, ми були молодими й безтурботними, зовсім не розібралися у своїх почуттях. Плюс вона звинуватила мою дружину в нездатності народити дитину і вирішила, що це та сама причина, через яку ми розлучаємося. Я не став мамі брехати або дотримуватися її версії, адже мені, якщо чесно, було неприємно, що вона так відгукувалася про Олесю.
Дружина була моїм єдиним коханням. Якщо чоловіки взагалі вміють кохати, то я перевиконав план на все життя, але помиляються всі. Я сказав матері, що зрадив, на що вона посмикала мене по щоці, наче я маленький хлопчик, і сказала, що таке буває. Звідки вона знає — незрозуміло, але, мабуть, тато, все ж таки користувався своїм становищем і нагнув кілька разів когось. Не знаю.
Я ж ніколи не відносив себе до цієї категорії, але все ж таки опинився біля розбитого корита. Проблема була далеко не в тому, що Олеся не могла завагітніти, проблема була в мені. Я почав ставитись до сексу тільки як до спроби завагітніти, і все б нічого, але дружина сама мені це нав'язала.
Виправдовувати себе не буду, я справді помилявся і на підсвідомому рівні, був готовий на зраду, іншого пояснення не бачу. Тільки я й не міг подумати, що все обернеться настільки проти мене.
Можна мільйон разів говорити, що я помилявся, шукати собі виправдання, можна хоч книги писати, про те, яким я був нещасним і як мені хотілося простого жіночого тепла. Питання було, чи отримав я це тепло від Вероніки? Ні. І я навіть не говоритиму, що секс з нею мені сподобався. Дівчина розсовувала ноги, а я лише мав момент. Але морального задоволення так і не отримав. Тоді що це все було? Я жахлива людина, якщо навіть не можу адекватно відповісти хоча б собі на всі ці запитання.
З точки зору Олесі, я заслуговував не менше, ніж на смертну кару і мені потрібно було востаннє перевірити це. Востаннє подивитися на свою вродливу дружину та побачити свої перспективи, адже в Олесі завжди все було написано на обличчі. Вона не вміла приховувати емоції.
І ось я сиджу в кабінеті Матвія Леонідовича і дивлюся, як адвокат моєї дружини дає їй папери на підпис. Все дуже конфіденційно, без суду, без розподілу майна, без свідків. Тільки ми та наші юристи, а Олеся навіть жодного разу не подивилася у мій бік, навіть коли ввійшла до кабінету. Не знаю, що це було, але коли вона відчинила двері, з мене навіть полився холодний піт. Такої байдужості до цієї ситуації я зовсім не очікував.
— Ось тут, Олесю, ще поставте підпис, — каже її адвокат, Альбіна, здається. — Матвію Леонідовичу, моя клієнтка забирає собі тільки автомобіль, подарований вашим клієнтом, і мобільний телефон.
— І речі, — виправляє Олеся, так і не піднявши на мене очей. — Тільки речі. Прикраси я залишила.
— Олесю, ти можеш забрати все, що хочеш, тільки поговорімо, прошу, — намагаюсь знайти поштовх до розмови, але марно.
Знову не дивиться на мене.
— Альбіно, я можу розраховувати на те, щоб мій колишній чоловік перестав дошкуляти своїми розмовами? — я взагалі сів у калюжу, що, вже так легко — “колишній чоловік”?
— Не можу гарантувати, це трохи не в моїй компетенції, — люб'язно відповідає Альбіна і дивиться спочатку на мене, потім на Матвія. — Можете не дошкуляти моїй клієнтці?
— Дошкуляти? Я все ще її чоловік, поки не підписав нічого, — кричу у спробі привернути увагу, але вона дивиться куди завгодно, тільки не в мій бік.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Вибач та зрозумій, Катя Кірініна», після закриття браузера.