Читати книгу - "Воно"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
За словами Еґберта Тороґуда, єдине, що могло втягнути Еру в профспілковий рух, — це Дейві Гартвелл. Гартвелл був головним «організатором» (чи «заводіякою»), а Еру його дуже любив. Та й не лише він: більшість чоловіків із їхньої когорти міцно й пристрасно любили Гартвелла тією любов’ю, котру чоловіки бережуть для представників власної статі з таким потужним магнетизмом, що робив їх мало не богами. «Деффі Адвелл буф с тих шоловікіф, коі похотжають с вихлядом, наше ім налешить піфсемлі, а решта швіу й вухикуути не нафашуєцця», — казав Тороґуд.
(Переклад: «Дейві Гартвелл був із тих чоловіків, котрі походжають з виглядом, наче їм належить пів-Землі, а решта світу й бухикнути не наважується».)
«Він буф по-швоєму великхим шоловіком, шо п там не кажали. Ф ньому фшувалашя шила, ф йохо мофі та ході фшувалашя хітьність. Не те шоб він буф хо’ошим шоловіком, але великхим — так, буф».
Еру підтримав Гартвелла в організації спілки з тієї ж причини, з якої він підтримав би його, навіть якби тому заманулося зайнятися суднобудівництвом у Брюері чи Басі[709], або зводити мости у Вермонті[710], або спробувати повернути на захід «Поні Експрес»[711], байдуже. Еру був так само хитрющим, як і злим — гадаю, ці його потужні якості перешкоджали появі бодай якихось хороших рис. Та буває, що людина, котра за все життя нікому не довірилась і котрій так само ніхто не вірить, що самітник (або Невдаха), котрий або сам вибрав собі таку роль, або затаврований суспільною думкою, знаходить друга або кохану людину й живе задля цієї особи так, як пес живе задля свого хазяїна. Приблизно такі стосунки були між Еру та Гартвеллом.
Що б там не було, а в готелі «Брентбуд Армз», котрий лісоруби звали тоді «Плавучим собацюрою» (походження його назви загубилося в літах — навіть Еґберт Тороґуд не пам’ятає), заночували четверо наших активістів. Зареєструвалися четверо, жоден не виселився. Одного з них, Енді ДеЛессепса, більше ніколи не бачили, та якщо вірити історії, ймовірно, що він приємно та комфортно прожив решту життя в Портсмуті. Одначе мене беруть сумніви. Двох інших «заводіяк», Емзела Бікфорда та самого Дейві Гартвелла, помітили в Кендаскіґ — пливли собі долілиць. Бікфордові бракувало голови — хтось відтяв її, махнувши дворучною сокирою. У Гартвелла не було обох ніг, і люди, які його знайшли, божилися, що зроду-віку не бачили на людському обличчі навіть подібного виразу жаху та болю. Щось розтягнуло йому рота й надуло щоки, і коли його перевернули та розтулили мерцю рота, в мул висипалися сім пальців з його ніг. Дехто гадав, що решту пальців він втратив за роки праці в лісах, інші ж вважали, що Гартвелл проковтнув їх перед смертю.
До сорочок тих двох було пришпилено по папірцю з написом «СПІЛКА».
Увечері 9 вересня 1905 року відбулося слухання суду у справі «Срібного долара», та Клод Еру не з’явився на нього, тому ніяк дізнатися, як йому вдалося оминути долю, котра спіткала його товаришів тої травневої ночі. Можемо лише гадки гадати. Він дуже давно нікому не підкорявся, знав, як хутенько зникнути, і, мабуть, напрацював чуйку, як у дворняг: давати драла, перш ніж запахне смаленим. Але чому ж тоді він не прихопив із собою Гартвелла? Чи його завели до лісу разом з іншими «агітаторами»? Можливо, вони тримали його наостанок, а він утік, поки крики Гартвелла (з кожним устромленим до рота пальцем вони приглушувались) відлунювали в темних хащах та полохали пташок. Напевне сказати не можна, проте серце підказує, що правдивим є саме останній варіант.
Клод Еру став людиною-привидом. Він міг зайти до табору в долині Сейнт-Джон, стати в чергу в їдальні з іншими лісорубами, взяти тарілку з рагу, з’їсти його та зникнути раніше, ніж хто-небудь устиг зрозуміти, що він не з тамтешніх. Кілька тижнів по тому він з’явився в барі у Вінтерпорті та почав розбалакувати про спілку й клястися, що помститься негідникам, котрі вбили його друзів, — найчастіше він згадував імена Гамільтона Трекера, Вільяма Мюллера та Річарда Бові. Усі вони жили в Деррі, а їхні будинки з гостроверхими двосхилими дахами стоять на Західному Бродвеї донині. Через кілька років вони та їхні нащадки спалять «Чорну мітку».
Поза всякими сумнівами, були люди, котрі хотіли б засадити Клода Еру за ґрати, особливо після стількох пожеж у червні. Та, хоча його бачили часто, він діяв швидко й відчував небезпеку, наче звір. Якщо вірити тому, що я дізнався, офіційного ордера на його арешт не видавали, й поліція в цю справу не втручалась. Можливо, боялися того, що Еру може розпатякати зайве, якщо його притягнуть до суду за підпали.
Хай там як, а того року ліси на околицях Деррі та Гейвена палали цілісіньке літо. Зникали діти, почастішали бійки та вбивства, і запона страху, так само реальна, як і сморід диму на Горбатому Пагорбі, огорнула місто.
Першого вересня нарешті пішов дощ і лив цілий тиждень. Центр Деррі затопило, і це нікого не здивувало, проте великі будинки на Західному Бродвеї стояли вище, і, певне, їхні мешканці полегшено зітхали. «Хай той навіжений канадюра ховається собі по лісах усю зиму, якщо так цього хоче», — мабуть, так вони собі говорили. Цього літа він свою роботу вже зробив, і ми зловимо негідника раніше, ніж пеньки підсохнуть наступного червня.
А потім настало 9 вересня. Не можу пояснити, що трапилося. Тороґуд теж не може, та й, наскільки я знаю, ніхто не може. Тож краще я розповім про самі події.
У сонливому «Срібному доларі» було повнісінько лісорубів, які цмулили пиво. Надворі вже сутеніло й потроху залягала імлиста темрява. Тьмяно-срібна Кендаскіґ розбухла й розлилася у своєму каналі від краю до краю, і, зі слів Еґберта Тороґуда, віяв осінній вітерець — такий, «шо находить дірку
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Воно», після закриття браузера.