Читати книгу - "Воно"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Сховавшись, Беверлі одразу вирішила, що треба вшиватися, і то хутко. Серце стугоніло, м’язи обважніли від адреналіну. Вона озирнулася й помітила дещо, на що не звернула уваги, коли йшла туди з думкою, що чує голоси друзів. Ряд автівок по ліву руку був досить рідким — їх не поставили двері в двері, адже десь за тиждень мала приїхати чавилка й перетворити їх на грубі куби блискучого металу. Себто коли вона йшла тим проходом, її могли побачити, й не один раз, і якщо вона відступатиме тим самим шляхом, то кілька разів її буде видно просто чудово, та цього разу її можуть помітити.
А ще вона відчувала певну сороміцьку цікавість — чим вони там у біса займаються?
Вона обережно визирнула з-за «студебекера».
Генрі та Віктор Кріс були розвернені приблизно в її напрямку. Ліворуч від Генрі сидів Патрік Гокстеттер. Ригайло Хаґґінс був до неї спиною. Вона помітила, що в Ригайла була неймовірно велика, неймовірно волохата дупа, і напівістеричне хихотіння зринуло в її горлі, як бульбашки в стакані імбирного елю. Щоб не вибухнути сміхом, їй довелося затиснути собі рот обома руками й знову сховатися за «студебекера».
«Беверлі, треба тікати. Якщо тебе зловлять…»
Не віднімаючи рук від рота, вона глипнула між автівок. Прохід був, певне, з десять футів завширшки, засмічений бляшанками, порослий бур’янами і помережаний мозаїкою битого скла. Пискне, і вони почують її… особливо якщо втратять інтерес до своєї дивної справи. Беверлі подумала про те, як невимушено вона крокувала, йдучи сюди, і її кинуло в холод. Проте…
Чим вони там в біса займаються?
Вона визирнула ще раз, і цього разу побачила нові деталі. Поряд валялися книги й папірці — підручники й зошити. Значить, у них нещодавно скінчилися зайняття в літній школі, яку діти називали Школою Бовдурів, або Школою-доганялкою. І оскільки Генрі з Віком були розвернуті в її бік, вона побачила їхні штуки. Вперше вжитті вона бачила штуки наживо, а не на світлинах в замацаній книжечці, яку минулого року їй показала Бренда Ерровсміт, та було важко роздивитися там бодай щось. Бев побачила, що ці штуки були маленькими трубочками, що звисали між їхніх ніг. У Генрі було щось маленьке й безволосе, та Вікова штука була доволі велика, і її оточував кущ із тоненького чорного волосся.
«У Білла воно теж є», — подумала вона, і раптом усеньке її тіло немов спалахнуло: її тілом прокотилася жарка хвиля, від якої паморочилося в голові й скрутило живіт. У ту мить вона почувалася майже як Бен Генском останнього навчального дня, коли він глипнув на браслет і побачив, як той виграє на сонці… однак до його відчуттів не домішувався жах, який відчувала вона.
Беверлі озирнулася ще раз. Тепер стежка між автівками, що вела до Пустовища, до порятунку, здавалася значно довшою. Вона боялася поворухнутись. Якщо вони довідаються, що вона бачила їхні штуки, буде біда. Не просто кілька потиличників, а справжня біда.
Вона підскочила — зненацька заволав Ригайло Хаґґінс.
— Три фути! — крикнув Генрі. — Бля буду! Три фути! Правда, Віку?
Вік погодився, і вони загуркотіли тролячим сміхом.
Беверлі обережно висунулася з-за «студебекера».
Патрік Гокстеттер розвернувся й підвівся так, що мало не тицьнув Генрі гузном у обличчя. У руці Баверз тримав блискучий сріблястий предмет. Придивившись, Беверлі впізнала запальничку.
— Ти ж казав, що вже йде, — сказав Генрі.
— Йде-йде, — відказав Патрік. — Скажу, коли. Готуйсь!.. Готуйсь, уже пре! Гот… зараз!
Генрі кресанув запальничкою. У ту ж мить почувся рипучий звук, який не сплутаєш ні з чим іншим — звук потужного пердіння. Беверлі гарно його вивчила, бо він часто лунав у її власному домі, зазвичай суботніми вечорами, після квасолі з сосисками. Її батько наминав їх за обидві щоки. Коли Патрік дав газу, а Генрі черконув запальничкою, вона побачила таке, що аж рота розкрила: прямісінько з дупи Гокстеттера вирвалося блакитне полум’я. На думку Бев, воно було схоже на вогонь гасової конфорки.
Хлопці вибухнули своїм тролячим реготом, і Беверлі сховалася за автівку, ледь змагаючись із новим нападом гиржиків.
Вона сміялася, та не тому, що її це розвеселило. По-своєму це було смішно, так, та сміялася вона, бо відчувала суміш глибокої огиди з жахом. Беверлі сміялася тому, що не знала іншого способу справитися з побаченим. Певною мірою це було пов’язано з тим, що вона побачила хлопчачі штуки, та це не пояснювало й найменшої частки того, що вона відчувала. Урешті-решт, вона ж знала, що в хлопців є свої штуки, а в дівчат — свої, і те, що вона їх побачила, можна було назвати «унаочненням». Та те, чим вони займалися, здавалося таким химерним, абсурдним і водночас таким доісторично-примітивним, що, незважаючи на напади сміху, вона відчайдушно хапалася за здоровий глузд.
«Припини, — думала вона так зосереджено, наче від цього залежало її життя, — досить, бо почують, тож припини, Бевві!»
Та це було неможливо. Єдиним виходом було сміятися, не задіюючи голосових зв’язок, тож з-поміж її пальців виривалося практично беззвучне пихкання; щоки стали червоними, наче яблука-маки[682], а на очі навернулися сльози.
— Свята срака, як боляче! — проревів Віктор.
— Дванадцять футів! — горланив Генрі. — Богом клянуся, Віку, дванадцять йобаних футів! Клянуся іменем матері!
— Чхав я на ті дванадцять йобаних футів, ти мені всю дулу спалив! — завив Віктор.
У відповідь пролунав новий вибух сміху. Причаївшись за «студебекером», Беверлі душилася сміхом, коли їй згадався фільм, що показували по телевізору. Там грав Джон Голл. У стрічці йшлося про плем’я з джунглів, в якого був таємний обряд, і тих, хто його бачив, тубільці приносили в жертву своєму богу — величезному кам’яному ідолу[683]. Гиржиків це не втамувало, і натомість вони зробилися ще навіженішими. Вони дедалі більше скидалися на беззвучні крики. Болів живіт. Щоками бігли сльози.
З
Того спекотного липневого дня Генрі, Віктор, Ригайло та Патрік Гокстеттер опинилися на звалищі, тримаючи запальнички біля дуп один одного, через Рину Дейвенпорт.
Генрі знав, що буває, коли наїсишся тушкованої квасолі. Результат такої трапези найкраще описувався віршиком, який він вивчив, сидячи на татових колінах, коли ще без штанів під стіл бігав: «Квасоля-соля, плід музичний! Їси багацько, пердиш зненацька! Пердиш багацько — їси хвацько!»
Рина Дейвенпорт зустрічалася з його батьком близько восьми років. Вона була гладкою, сорокарічною та, як правило, брудною. Генрі підозрював, що вони з
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Воно», після закриття браузера.