Читати книгу - "Воно"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Він згадує, як Білл підвіз його на своєму Сілвері до того місця на Канзас-стрит, де зазвичай лишав велосипеда під невеличким мостом. Він згадує, як вони вдвох ішли стежкою до галявини, раз у раз обходячи зарості кущів. Була середина літа, і Пустовище буяло в розкішній зелені. Він згадує, як відмахувався від москітів, що навіжено дзижчали біля вух, пригадує навіть, як Білл сказав тоді (ох, які яскраві спогади, ніби все сталося не просто вчора, ніби воно відбувалося зараз):
— 3-з-зачекай х-х-х…
2
…хвилинку, Річі. У тебе на п-п-потилиці с-сидить збіса з-здоровенний москіт.
— От халепа, — відповів Річі. Він ненавидів москітів. По-суті, вони були маленькими крилатими вампірами.
— Убий його, Білле.
Білл хлопнув Річі по шиї.
— Ай!
— Б-б-бачиш?
Білл простягнув руку до обличчя Річі. На долоні посеред розмазаної смуги крові лежав розчавлений москіт. «То моя кров, — подумав Річі, — яку я подарував тобі та багатьом іншим».
— Фу-у-у… — протягнув він.
— Н-не х-х-хвилюйся, — сказав Білл. — Цей м-маленький п-п-покидьок ніколи б-більше не т-т-танцюватиме танго.
Вони пішли далі, хлопаючи москітів та відганяючи хмари гнусу, якого вабив аромат їхнього поту, — те, що за кілька років називатимуть «феромонами», що б воно не значило.
— Білле, ти розповіси решті про срібні кулі? — спитав Річі, коли вони вже виходили до галявини. У цьому випадку під «рештою» він мав на увазі Бев, Едді, Майка та Стена. Хоча Річі підозрював, що Стен давно вже здогадався, навіщо вони ходили в Деррійську громадську бібліотеку. Стен був розумним — надто розумним, собі ж на горе, як вважав Річі. Того дня, коли Майк приніс у Пустовище батьків альбом, Стен мало не зірвався. Власне кажучи, Річі тоді був майже впевнений, що ніколи більше не побачить Стена, і Клуб Невдах перетвориться на секстет (Річі надзвичайно подобалося це слово, і він завжди ставив наголос на перший склад). Але Стен з’явився одразу ж наступного дня, і Річі став поважати його ще більше.
— Розповіси їм сьогодні?
— Н-н-не с-сьогодні.
— Гадаєш, не спрацює?
Білл знизав плечима, а Річі, який розумів його краще за інших (поки в житті Денбро не з’явилася Одра Філліпс), здогадався про все, що міг сказати йому Білл, якби не перепона у вигляді заїкання. Він би сказав, що має певні сумніви, оскільки срібні кулі відливали тільки в дитячих книжках чи коміксах… Одним словом, лайно. Небезпечне лайно. Хоча, звісно, можна спробувати. Бен Генском може все влаштувати якнайкраще, авжеж. І в кіно такі штуки спрацьовують, авжеж. Але…
— То що?
— У мене є і-і-ідея, — відповів Білл. — Простіша. Але якщо Б-б-беверлі…
— Якщо Беверлі що?
— Н-н-нічого.
І Білл не став більше говорити на цю тему.
Вони вийшли на галявину. Якщо уважно придивлятися, то можна було помітити, що трава там була трохи прим’ятою, трохи зужитою. Можна навіть сказати, трохи штучною, ніби хтось охайно повикладав на дерні листя та соснові голки. Білл підібрав обгортку «Рінг-Дінг» (напевне, лишилася після Бена) та машинально сховав собі в кишеню.
Хлопці вийшли на середину галявини… аж раптом на рипучих, незмазаних завісах піднявся кавалок землі розміром десять на три дюйми, а під ним блимнула чорнота. З тієї чорноти визирнули очі, і Річі пробрали дрижаки. Але то всього-на-всього були очі Едді Каспбрака, і їхній хазяїн, якого вони через тиждень навідуватимуть у лікарні, глухо продекламував:
— Хто це туп-тупоче моїм мостом?
Знизу пролунав сміх, блиснуло світло ліхтарика.
— Ми прості сіляні, сеньйоре, — відповів Річі, сідаючи навпочіпки та підкручуючи невидимого вуса. Він говорив Голосом Панчо Ванільї.
— Та ну? — озвалася Беверлі з-під землі. — Покажіть-но перепустки.
— Перепупси? — радісно вигукнув Річі. — Не тре’ нам ніяких перепупсів!
— Іди до біса, Панчо, — відказав Едді та захлопнув вічко. Знизу почулося приглушене гоготіння.
— Виходьте по одному з піднятими руками! — крикнув Білл низьким, дорослим командним голосом. Він почав тупотіти туди-сюди по встеленому дерном даху схованки. Він бачив, що земля піддається під його кроками, але лише трішки, бо будували вони на совість.
— У вас немає шансів! — волав він, уявляючи себе безстрашним Джо Фрайді з Поліцейського департаменту Лос-Анджелеса. — Виходьте звідти, хулігани! Або зайдемо ми та всіх ПЕРЕСТРІЛЯЄМО!
Він навіть раз підстрибнув, аби повідомити про свої серйозні наміри тих, хто був унизу. Але звідти лунали лише зойки та сміх. Білл посміхався, не помічаючи, що Річі поблажливо дивився на нього, — як дорослий дивиться на дитину.
«Він навіть не знає, що не завжди», — подумав Річі.
— Впусти їх, Бене, поки дах не завалився, — сказала Бев. І за секунду відчинилися дверцята, наче люк у підводному човні. З пройми визирав розчервонілий Бен. Річі одразу здогадався, що він сидів біля Беверлі.
Білл і Річі ковзнули вниз, і Бен закрив за ними двері. Тепер вони всі сиділи в ямі, затишно притулившись до дощатих стін і підібравши під себе ноги. Промінь від Бенового ліхтарика вихоплював із темряви їхні обличчя.
— Т-то ч-чим ви т-т-тут з-з-займаєтеся? — спитав Білл.
— Та нічим, — відповів Бен. Він дійсно сидів біля Беверлі, і його обличчя пашіло від щастя. — Ми просто…
— Скажи їм, Бене, — перебив його Едді. — Розкажи їм про ту штуку! Подивимося, що вони скажуть.
— Твоїй астмі це не сподобається, — звернувся Стен до Едді тоном «я-краще-знаю-що-робити».
Річі присів між Майком і Беном і затис коліна руками. Тут, унизу, було приємно, прохолодно та таємничо. Слідкуючи за світлом від ліхтарика, що рухалося від обличчя до обличчя, він на деякий час забув, що кілька хвилин тому його так сильно вразила темрява.
— Ви про що?
— Бен розповів нам історію про одну індіанську церемонію, — сказала Бев. — Але Стен правий, від неї не буде ніякої користі для твоєї астми, Едді.
— Та нічого їй не буде, — сказав Едді, нервуючи лише трохи (і це робило йому честь,
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Воно», після закриття браузера.