Читати книгу - "Воно"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— А де ти дістанеш срібну кулю, Великий Білле? Замовиш по пошті?
— Дуже с-с-смішно. Самі з-з-зробимо.
— Як?
— Гадаю, для цього ми й прийшли до бібліотеки, — відповів Бен. Річі кивнув і поправив окуляри. Очі за скельцями уважно, замислено дивилися на друзів..-, але Білл був упевнений, що побачив у них недовіру. Він і сам мав сумніви. Принаймні, він не прочитав у погляді Річі насмішки, а це вже було добре.
— Ти думаєш узяти батьківський «вальтер»? — спитав Річі. — Того пістолета, що ми брали з собою на Нейболт-стрит?
— Так, — відповів Білл.
— Навіть якщо ми навчимося відливати кулі, де ми візьмемо срібло? — не вгавав Річі.
— Я про це подбаю, — тихо відповів Бен.
— Ну… тоді гаразд, — погодився Річі. — Нехай Скирт про це подбає. А потім що? Знову на Нейболт-стрит?
Білл кивнув:
— 3-з-знову на Н-н-нейболт-стрит. З-знесемо його й-йобану б-башку.
Трійко друзів ще трохи постояли, потім похмуро перезирнулися та зайшли в бібліотеку.
5
— Хай мене грім поб’є, це ж наш чорний хлопака! — вигукнув Річі Голосом Ірландського копа.
Минув тиждень, стояла середина липня, і їхній підземний клуб був майже готовий.
— Горненького вам ройночку, сере-містере О’Генлоне! Фойний, фойний день на нас чекає, фойний, як картопелька, так казала моя матка…
— Наскільки мені відомо, Річі, ранок триває до полудня, — сказав Бен, виринувши з ями, — а зараз уже друга година.
Бен і Річі укріплювали стіни сховища. Бен зняв свого светра, бо день був спекотним, а робота — важкою. Його футболка посіріла від поту й обліпила груди та товстий живіт. Здавалося, він не надавав жодного значення своєму зовнішньому вигляду, але Майк подумав, що варто Бенові зачути кроки Беверлі, що не встигнеш ти вимовити «перше кохання», як він знову вскочить у свого мішкуватого светра.
— Не чіпляйся, а то перетворишся на Зануду Стена, — відповів Річі. За п’ять хвилин до того він вибрався з ями, бо, як він пояснив Бенові, у нього почався перекур.
— Я гадав, у тебе немає сигарет, — відказав тоді Бен.
— Немає, але я не зраджую своїм принципам.
Під пахвою Майк тримав батьківський альбом.
— А де всі? — поцікавився він, бо знав, що Бен має бути десь поруч, оскільки залишив свій велосипед під мостом біля Сілвера.
— Едді з Біллом півгодини тому пішли на звалище, аби роздобути ще дошок, — пояснив Річі. — Стенні та Бев подалися в лавку Рейнольда за завісами. Не знаю тільки, чим там займається Скирт під сподом (ха-ха, під сподом, второпав?), але до добра воно не доведе. Треба пильнувати за цим хлопцем, сам знаєш. До речі, якщо ще хочеш вступити до Клубу, то викладай двадцять три центи. На завіси.
Майк підхопив альбом під ліву пахву та порився в кишені. Він відрахував двадцять три центи (таким чином залишивши в своїй скарбничці десять центів) та передав монети Річі. Потім він підійшов до ями та зазирнув усередину.
Тільки це вже була не яма. Стінки були ретельно вирівняні та укріплені. Дошки траплялися різних розмірів, проте Бен, Білл і Стен гарненько підігнали їх за допомогою інструментів із майстерні Зака Денбро (Білл уважно слідкував за тим, щоби кожного вечора всі вони поверталися на свої місця в тому самому стані, що він їх позичав уранці). Бен і Беверлі поставили перетинки між опорами. Едді досі трохи нервував, але то був його природний стан. Біля однієї стіни лежав охайний стос дерну, який друзі збиралися згодом приклеїти на дах.
— Здається, ви тямите, що робите, — зауважив Майк.
— Звісна річ, — відповів Бен й указав на альбом. — Що це в тебе?
— Альбом мого батька, — сказав Майк. — Він збирає старі фотографії та газетні вирізки про наше місто. Таке в нього хобі. Я гортав його пару днів назад — пам’ятаєте, я казав вам, що десь бачив того клоуна? Виявляється, справді бачив. В альбомі. Тож я вирішив принести його сюди.
Йому було соромно пояснювати, що він не насмілився спитати дозволу в батька. Він боявся запитань, що можуть виникнути внаслідок його прохання, тому нишком виніс альбом із дому, поки тато саджав картоплю на західному полі, а мама розвішувала білизну на задньому дворі.
— Я подумав, що вам теж треба на це глянути.
— Ну то давай подивимось, — відповів Річі.
— Я би хотів почекати, поки всі зберуться. Так буде краще.
— Гаразд.
По правді, Річі не палав бажанням роздивлятися фотографії Деррі ані в цьому альбомі, ані в будь-якому іншому, після того, що трапилося в кімнаті Джорджі.
— Не хочеш допомогти нам із Беном закінчити укріплення?
— Ще б пак.
Майк обережно поклав альбом подалі від ями, аби його не засипало землею, та взяв у Бена лопату.
— Копай тут, — сказав Бен і показав Майкові місце. — На фут углиб. Потім я поставлю туди дошку та триматиму її, поки ти закопуватимеш.
— Непоганий план, друзяко; — схвально озвався Річі, влаштувавшись на краєчку ями та звісивши ноги всередину.
— А ти чого не працюєш? — запитав Майк.
— На лінь захворів, — відповів Річі, анітрохи не знітившись.
— Як просувається ваш із Біллом проект?
Майк зупинився рівно настільки, щоб зняти з себе сорочку, та знову взявся за лопату. Того дня в Пустовищі було спекотно, навіть там, під землею. У заростях сонно клацали цвіркуни, відміряючи літній час.
— Ну… непогано, — відповів Річі, і Майкові здалося, що він кинув на Бена застережливий погляд. — Здається.
— Річі, чом би тобі не ввімкнути свого приймача? — попросив Бен. Він поставив дошку в заглиблення, яке щойно викопав Майк, і тепер підтримував її, щоб не завалилася. Радіоприймач Річі висів на своєму звичному місці, на товстій гілці одного з найближчих кущів.
— Батарейки сіли, — відповів Річі. — Я віддав останні двадцять п’ять центів на завіси, пригадуєш? Жорстоко, Скирте, просто не по-людськи. І це після всього, що я для тебе зробив. Окрім того, тут ловить тільки станція «Дабл’Ю-ей-бі-ай», а там завжди ставлять якийсь сопливий рок.
— Тобто? — перепитав Майк.
— Скирт вважає, що Томмі Сендз і Пет Бун грають рок-н-рол, — пояснив Річі, — але він просто хворий. Елвіс грає рок-н-рол. Ерні К. Доу грає рок-н-рол. Карл Перкінз грає рок-н-рол. Боббі Дарін. Бадді Холлі. «A-у, Пеггі… моя Пеггі Сю-ху-ху…»
— Річі, благаю тебе, — сказав Бен.
— А ще є Фетс Доміно, — додав Майк, спираючись на лопату, — Чак Беррі, Малюк Річард, Шеп і Лаймлайтс, Лаверн Бейкер, Френкі Лаймон і Тинейджери, Генк Баллард і Міднайтерс, Коастерз, Іслі Бразерз, Крестс, Кордз, Стік МакДжі[645]…
Вони дивилися на нього з таким зачудуванням, що Майк розсміявся.
— Після Малюка Річарда
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Воно», після закриття браузера.