Читати книгу - "Воно"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Можливо, не варто висловлювати такі думки, бо, як вони вже з'ясували, Невдахи досі люблять одне одного. За останні двадцять сім років багато чого змінилося, але це, якимось дивом, — ні. Це наша остання надія, думається Майкові.
Єдине, з чим треба зараз розібратися, це наздогнати хід подій, з'єднати теперішнє з минулим, аби смуга досвіду скрутилася в яке-не-яке колесо. «Так, — думає Майк, — так і є. Сьогодні склепаємо колесо, а завтра подивимося, чи воно закрутиться… як тоді, коли ми прогнали великих хлопців із гравійного кар’єру та геть із Пустовища».
— Ви вже все пригадали? — звертається Майк до Річі.
Річі робить ковток пива та хитає головою.
— Я пам'ятаю, як ти розповідав про птаха… і про курильню, — він шкіриться й продовжує: — Ми з Бевві та Беном сьогодні про це згадували. Ото була кімната жахів — заїб…
— Біп-біп, Річі, — посміхається Беверлі.
— Ну, самі розумієте, — каже він, так само вишкіряючись та поправляючи окуляри на носі старим, до болі знайомим жестом малого Річі. Він підморгує Майкові: — Що, Мікі, двоє нас і ми з тобою?
У Майка вихоплюється смішок, і він киває.
«Міс Скавлеть! Міс Скавлеть! — пищить Річі Голосом Негритосика. — Шося мені запарко в тій курильці, міс Скавлеть!»
Білл сміється й каже:
— Ще одне архітектурне звершення інженерного генія Бена Генскома.
Беверлі киває:
— Ми копали собі хатку-клуб, коли ти, Майку, приніс у Пустовище альбом свого батька.
— Господи Ісусе, — вихоплюється в Білла, і він підскакує, як на голках. — Ті фотографії…
Річі похмуро киває:
— Той самий фокус, що відбувся в кімнаті Джорджі. Проте цього разу ми вже всі побачили.
— Я згадав, що сталося з зайвим срібним доларом, — зауважує Бен.
Всі обертаються до нього.
— Перед тим як сюди приїхати, я залишив три інші монети другові, — тихо мовить Бен. — Хай своїм дітям віддасть. Я знав, що був іще четвертий долар, проте не міг згадати, куди він подівся. Я тепер згадав.
Бен дивиться на Білла й продовжує:
— Ми відлили з нього кулю, чи не так? Ти, я і Річі. Спочатку хотіли зробити справжні срібні набої…
— Ми були впевнені, що ти з цим упораєшся, — погоджується Річі. — Але врешті-решт…
— Зазнали н-н-невдачі, — повільно киває Білл. Спогади, наче шматки головоломки, самі по собі стають на свої місця, і він знову чує тихе, далеке клацання. «Ми вже близько», — думає він.
— Ми повернулися на Нейболт-стрит, — каже Річі. — Ми всі.
— Ти врятував мені життя, Великий Білле, — раптом вставляє Бен, але Білл лише хитає головою. Бен наполягає: — А таки врятував.
Цього разу Білл не заперечує. Він підозрює, що саме так і зробив, хоча не пам'ятає напевне… чи це був саме він? Може, Беверлі… не пригадується. Поки що.
— Перепрошую, — каже Майк, —
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Воно», після закриття браузера.