Читати книгу - "Воно"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Тоді Майк повернувся та знову побіг. Він мчав по залізничному депо, а між ногами плуталася його власна коротка тінь. Товарняк, який бачили Невдахи, подорожуючи Пустовищем, давно пропав за обрієм, і тепер Майк чув тільки дихання, що відлунювало в його вухах, та мелодійний передзвін рабиці, по якій лізли Генрі з товаришами.
Майк дістався трьох залізничних колій і рвонув через них, розкидаючи кросівками вугілля, що застрягло між шпалами. На другій колії він перечепився й відчув, як у кісточці спалахнув біль. Він підвівся та побіг далі. Позаду щось гупнуло — Генрі зістрибнув із паркана на землю й заволав: «Я вже йду по твою дупу, ніґґере!»
Раціональна частина свідомості Майка вирішила, що Пустовище було єдиним місцем для порятунку. Якби йому вдалося туди спуститися, то він зміг би заплутати слід у заростях чагарнику чи бамбуку… або, якщо стане зовсім непереливки, можна буде залізти в один із тих стічних колодязів і перечекати.
Мабуть, він так би й вчинив, якби не пекуча злість, яка не мала нічого спільного з його раціональним «я». Він іще розумів, коли Генрі Баверз ганявся за ним за будь-якої можливості, але містер Чіпс? Навіщо вбивати містера Чіпса? «Мій СОБАКА не був ніґґером, ти, біложопий виродку», — на бігу подумав Майк і розізлився ще дужче.
Тепер він чув інший голос, який належав його батькові: «Я не хочу, аби про тебе пустили славу втікача… Все зводиться до того, що ти маєш бути обережним, коли відстоюєш свої права. Спитай саму себе, чи варто заїдатися з Генрі Баверзом…»
Майк біг навпростець через депо до складських бараків. За ними стояв іще один сітчастий паркан, що відокремлював депо від Пустовища. Спочатку Майк збирався залізти на той паркан і перестрибнути на інший бік. Натомість він круто повернув праворуч, до гравійного кар’єру.
Той гравійний кар’єр використовували в якості вугільного бункера приблизно до 1935 року. Поїзди, що прибували в Деррійське депо, колись набирали там горючі копалини. Потім прийшли дизелі, потім — електрички. Коли звідти вибрали останній запас вугілля (а рештки позбирали містяни, в яких стояли вугільні печі), місцевий підрядник ще кілька років добував там гравій, але в 1955 році прогорів, і відтоді бункер стояв закинутим. Довкола ями описувала широку дугу залізнична гілка, яка вела до маневрового парку, але рейки давно поржавіли, а з прогалини між прогнилими шпалами стирчали кущі амброзії. Вона росла і в кар’єрі, змагаючись за місце під сонцем із золотарниками та похиленими соняшниками. Серед рослин валялося вдосталь вугільного шлаку, який люди колись прозвали «клінкером».
По дорозі до бункера Майк скинув із себе сорочку. Від добіг до краю ями та озирнувся. Генрі в компанії своїх друзяк уже мчав через колії. Усе було гаразд — поки що.
Рухаючись якомога швидше, Майк набрав кілька жмень міцних клінкерів і кинув їх до клунку, який зв’язав із сорочки. Потім він побіг до паркану, розгойдуючи сорочку на рукавах. Замість того, щоб перелізти на інший бік загорожі, він став та обернувся до неї спиною, потім висипав вугілля на землю, нахилився та підібрав кілька клінкерів.
Генрі не помітив вугілля, бо бачив лише ніґґера, який потрапив у глухий кут. Тож він нісся до нього й верещав.
— Ось тобі за мого собаку, виродку! — закричав Майк, навіть не помітивши, що з його очей полилися сльози. Він заніс руку над головою та жбурнув у Генрі уламок вугілля. Клінкер полетів по прямій, невідворотній лінії, попав Генрі прямо в лоба — хлоп! — і зрикошетив у повітрі. Генрі впав на коліна та обхопив голову руками. Між пальців одразу, немов хто махнув чарівною паличкою, побігла кров.
Інші хлопці забуксували, на їхніх обличчях застиг однаковий вираз крайньої недовіри. Генрі загорлав від болю та знову став На ноги, тримаючись за голову. Майк кинув ще один клінкер. Генрі увихнувся й попрямував до Майка. Коли Хенлон кинув третій камінець, Генрі прибрав одну руку від розбитого чола та без зайвих зусиль відбив клінкер. Тепер він посміхався.
— Зараз ти в мене так здивуєшся, — вимовив він, — зараз… ГОСПОДИ БУУУЖЕ!
Генрі хотів сказати щось іще, але з рота вирвався лише нерозбірливий гортанний звук. Майк жбурнув ще одну вуглину та цього разу влучив Генрі прямо в шию. Баверз знову опустився на коліна. Пітер Гордон ловив витрішки. Лось Седлер нахмурив брови, ніби намагався розв’язати складну математичну задачу.
— Хлопці, та чого ж ви чекаєте? — спромігся вимовити Генрі. Між пальців струменіла кров. Голос звучав хрипко та чужорідно. — Хапайте його! Хапайте цього малого членосмока!
Майк не став чекати, поки вони дослухаються до Баверза. Він кинув сорочку, стрибнув на паркан і почав дертися вгору, коли відчув, що його ногу стиснули чиїсь грубі пальці. Він поглянув униз та побачив обличчя Генрі Баверза, покривлене від болю й вимазане кров’ю та сажею. Майк смикнув ногою. У руках Баверза лишився його кросівок. Він стусонув голою ступнею Генрі в обличчя й почув хруст. Генрі знову закричав та відступив назад, хитаючись і хапаючись за розквашений ніс.
Інша рука, цього разу Ригайла Хаґґінса, ковзнула по штанині Майкових джинсів, але він зміг вирватися. Хенлон уже перекинув ногу через загорожу, коли щось ляснуло його по щоці з такою силою, що він на мить осліп. По обличчю потекла тепла цівочка. Щось ударило його в ногу, в передпліччя, в стегно. Вони кидалися в Майка його власними снарядами.
Він повис на руках, а потім зістрибнув на землю, двічі перекотившись через голову. За парканом починався порослий чагарником схил, і, може, саме він урятував Майкові зір чи навіть життя. Генрі знов наблизився до загорожі та кинув через неї один зі снарядів «М-80». Пролунав неймовірний вибух, залишивши по собі голу смугу землі серед трави.
У Майка задзвеніло у вухах. Він покотився дзиґою та спробував стати на ноги. Тепер він опинився серед високих заростів на краю Пустовища. Він провів рукою по правій щоці — пальці почервоніли від крові. Але він не сильно цим переймався, бо й не сподівався вийти з бійки неушкодженим.
Генрі кинув вишневу бомбу, але Майк вчасно її помітив та завиграшки увернувся.
— Хапайте його! — заревів Генрі й почав лізти на паркан.
— Господи, Генрі, та я не знаю…
То було занадто для Пітера Гордона, який ніколи не потрапляв у ситуацію, що так легко виходила з-під контролю та перетворювалася
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Воно», після закриття браузера.