Читати книгу - "Голова Якова, Любомир Андрійович Дереш"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
темряви. Першою по нього із темряви прийшла Ірена.
5.
Ірена була голою, у сліпучій пітьмі вона видавалась червоною. На шиї в неї було намисто
із голів, на стегнах — пояс із рук та язиків. Яків упізнав усі свої голови: голови пожадання, голови сексу, голови хіті, голови люті, голови п'яні, голови дикі, голови, голови — всі, що
він у собі знав. Усі руки, якими торкався Ірени, всі руки, якими куйовдив, зривав, брав, стискав, утримував, пестив, давив, бив, дер, тер, мив, — всі руки, які мав, — тепер
теліпалися на поясі в Ірени. Вона прийшла по нього.
Ірена задерла голову до неба і проспівала голосом валькірії:
— «Да безумні пребудуть вовіки!» — і відрубала Якову руки.
Яків закричав.
— «Да величним пребуде їх шлях». — Її меч з розмаху відрубав Якову ноги.
Яків завив.
— «Хоробрі і безстрашні нехай славляться на віки вічні», — проспівала вона і
відрубала йому голову.
Голова захрипіла. Кров бризнула з обезголовленого тіла, і голова Якова побачила, як
струмені крові потрійним фонтаном порснули Ірені в рот. Кров його текла сильніше, і
коли Ірена допила його кров, голова Якова побачила, як пітьма відсунулась і кров його
допивали Яна і Йоланта.
З темряви вийшла четверта — жриця в масці, вона розпорола тулуб Якова кривим ножем
і вирвала з його спини хребет.
Жриця взяла голову Якова і зрізала з неї скальп. Голова Якова відчула, як на її черепі
вирізають ножем прості знаки санскриту:
ТУТ БУЛА КАЛІ.
Калі просвердлила ножем в його голові дірочку, і туди линуло знання всіх знаків, які
існували, могли чи будуть існувати.
Калі з'єднала хребет з головою.
Яків, зачарований світлом пізнання, трепетав і намагався пролізти в дірочку, його хребет
затремтів, як хвіст у сперматозоїда, і Яків відчув, що може діяти. З радості він засмикався, вигинаючи хребет ще більше, і відчув, як по хребту прокочуються приємні хвилі.
Потужний імпульс спрямував його вглиб цього океану світла, а далі він поплив сам —
направив всі сили до того, аби зближатися із великим, круглим, сильним, яке було всім
навколо.
Яків плив і бачив навколо себе мільярди своїх відображень. Вони всі вихляли хвостиками.
Маленькі живчики з голівкою і джгутиком.
Яків бачив, що він — перший і єдиний.
Він солодко врізався в пружну матерію і відчув, як по плечі вгрузає в безпам'ятне, безіменне, безмежне, безначальне, безконечне лоно. «Я-й-Це! Я-й-Це!» — кричав він у
екстазі, і щоб вмістити весь екстаз, який тільки можливий, він став безконечно ділитися, ділитися, ділитися, і коли його стало багато, безконечно багато, він спитав себе хором:
«Хто ми?» І ми відповіли, що ми — безконечна кількість частин цілого, блаженство,
знання блаженства і любов від знання. І ми зрозуміли, що ми — повнота мудрості і що
мудрість ця вічна, одна і в кожному.
Він пропхався далі, коли зрозумів, що застряг.
Ні туди. Ні сюди.
І відчув сміх Калі. Він зрозумів, який жахливий обман відбувся.
Вона проковтнула його своїм черевом. Вона душила його між своїх ніг. Він утече. Він
виживе.
Він буде жити і носити в собі єдине. Вперед, Кецалькоатле! Вперед!
Футбольне поле. Він майяський жрець, який кричить у складені долоні:
— Вперед, Кецалькоатле, вперед! І летять голови з пліч команді суперників.
І сміється Калі.
Великий інквізитор. Він підіймає на гаки тих, всі кричали: «Бий, Кецалькоатле, бий!»
І Калі заходиться реготом.
Він убиває зло з пістолета, гвинтівки, ножа, з літака, з підводного човна, він скидає ядерні
бомби, він трусить планету і давить галактики чорними дірами.
Але Калі чорніша за чорні діри.
Він дивиться на те, що не може знищити, і бачить, що йому немає ні початку, ні краю. Він
лягає спочити на краю цієї безкрайності, яка, де б не ліг, скрізь опинялася серединою, і
все потроху вмиротворюється.
Сходить місяць і освічує все рівним, прохолодним світлом.
Він не ворушиться, і жодної хвилі не прокочується від його руху поверхнею безкрайнього
озера місячного світла.
Усі речі повертаються до початку.
І він зрозумів, що без неї він труп нерухомий, а з нею — блаженство чоловічого роду.
Місячні води засяяли яскравіше, і Яків зрозумів, що він — сонце.
ХІІ
Музика для космічних далекобійників
Adagio
(повільно, спокійно)
1.
Після всієї сцени з Яковом Матвій, щоб охолонути від емоцій, поставив собі на ніч музику.
Цілу ніч йому снились дуже дивні сни.
2.
Йому снилось, дуже детально, як уночі він прокидається від сильних закрутів у боці. Його
нудить, рве, він поносить — і все це дуже і дуже реалістично, настільки реалістично, що
під ранок він від цих реалістичних, далі
нікуди, переживань усвідомлює, що йому терміново необхідно в лікарню. Богус відвозить
його в районну лікарню, де Матвій ще довго захлинається у спазмах, поки під
крапельницею йому не знімають судоми і не відправляють на рентген.
Коли Матвій почув слова лікаря про рентген, він весь закляк, і коли лікар сказав йому, що
у нього в печінковій артерії застрягла ракова клітина-метастаза, Матвій обмочився. А
зрозумівши, що обмочився, зрозумів і слова лікаря.
«Це сон», — подумав він, але не прокинувся.
«Це мені, мабуть, сниться. Це не може бути правдою».
Але туман від почутого затьмарив свідомість, і Матвій заснув глибше.
3.
Далі Матвієві снилось, як він поїхав у Київ і зустрівся з донецькими. їхня зустріч пройшла
під покровительством Сунь-Цзи, і всі три дні переговорів були успішними. Матвій назвав
свою перемогу Стратагемою 37 — «Віддати ворогові солом'яного імператора», і у
закритому китайському ресторані вони святкували підписання контракту кокаїном і
китайськими наїдками.
Уночі, опинившись у велетенській порожній квартирі в центрі Києва, Матвій побачив
місяць над засніженим Подолом і відчув бажання подзвонити Йоланті. Його мучив
страшний кокаїновий бодун. Матвій запам'ятав ці дивні діалоги і потім, прокинувшись, цілий день прокручував їх у голові, не знаючи, прийняти їх чи відкинути.
4.
— Алло, Йоланто?
— Слухаю вас? — почув він її голос.
— Це Матвій дзвонить.
— Дуже приємно.
— Послухай, Йоланто… ти можеш говорити?
— Авжеж.
— У мене тут така ситуація… Ти можеш поговорити зі мною трохи довше?
— Це залежатиме тільки від вас, пане інтелектуал.
— Послухай… Мені потрібно поговорити.
— Як ваше здоров'я після лікарні?
— Послухай… Зі мною сьогодні відбулася одна подія, я про неї хочу розповісти. Мені
здається, ти мене вислухаєш.
— Я вас слухаю.
— Ти знаєш «Канон перемін»?
— А повинна?
— Мій день почався з прийому в гастроентеролога. Я пригадав гексаграму 63. Вона
передостання і зветься Цзи-Цзи, «Уже кінець». Ця гексаграма перетворює
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Голова Якова, Любомир Андрійович Дереш», після закриття браузера.