Читати книгу - "Голова Якова, Любомир Андрійович Дереш"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Дзявкотом собаки попередили зграю про чужинця.
Месьє сповільнив крок. На протилежному кінці доріжки Майя побачила нових собак.
— Так, Майє, ми не помилилися. Ось місцеве собаче товариство, а оцей здоровань —
їхній вожак… Дивіться на їхні пози. Вони демонструють ритуальну агресію.
Месьє завмер.
— У них своя ієрархія, бачите? Оцініть, який обмін поглядів! Справжня церемонія
війни. Нашому Месьє показують, що його тут не раді бачити. Погляньте на нашого
кавалера. Він, здається, не з лякливих. Бачите, він не реагує на перший знак агресії.
Замість того, щоб зайняти позу примирення, він підступає ближче… Тепер вони показують
зуби і гарчать. Дивіться, які напружені тіла… зараз буде бійка.
— Я боюсь за нього, давайте підемо… Месьє, ходи до мене…
— Заждіть, Майє, це варто побачити. Це природна поведінка. Нам вони нічого не
зроблять.
Месьє кинувся на вожака бездомних. Гарчання і вищання почулося з клубка тіл. Майя
затулила вуха. Хтось шарпнув її за руку, від чого вона аж пересмикнулась.
— Дивіться, чорт би вас забрав! — гаркнув Богус, силою опускаючи її руки.
Майя зажмурилась і закивала головою. їй зробилося погано. Гавкіт лящав у вухах.
— Дивіться, — наказав Богус, і Майя розплющила очі. — Ось природа. Жива природа.
Ось вам життя, Майє, ось вам загальна любов і всепрощення… Ви ж хочете, аби життя
ставалося? Хочете, аби в ньому було місце для всього? Так дивіться ж…
Її губи дрижали. «Не заплачу. Нізащо не заплачу перед ним», — повторювала собі Майя.
Поєдинок припинився. Вожак дворових лежав притиснутий до землі. Над ним,
учепившись йому зубами у голову, стояв Месьє.
— Як цікаво, Майє. Наш Месьє не дає вожакові перевернутися на спину — прийняти
позу переможеного… Ви не здогадуєтесь навіщо?.. Хто би сподівався, що у кімнатного
собаки такі гени? Але ж погляньте, що він робить… Ні, це щось незвичайне…
Месьє пробував учинити над переможеним сексуальне насилля. Майя розвернулася, аби
покинути місце безчестя, але Богус ухопив її.
— Стійте.
— Відпустіть…
— Спершу подивіться на цю чарівну сцену природи, люба Майє, — сказав він, і Майя
від його голосу перелякалася до смерті. Вона завмерла, апатично спостерігаючи за
насиллям, а Богус стискав її руку й говорив: — Дивовижно, що така сцена, Майє, спіткала
саме нас із нами. Я вперше бачу гомосексуалізм серед собак. Надзвичайно цікаво. Такі
відхилення нерідко трапляються після черепно-мозкових травм. Ви не били Месьє по
голові?
Майя мовчала, Богус смикнув її за плече.
— Я питаю, чи не били ви його по голові?
Майя знизала плечима, стараючись приховати істерику.
— Я не била. Може, хтось бив, я не била.
«Господи, дай мені сил це витримати і живою вирватися від цього маніяка».
— Дивно. У такому разі, у нашого монсеньйора надзвичайно розвинений інстинкт
домінування…
Месьє зліз із збезчещеного покруча і потупотів у бік Богуса та Майї. Пес-жертва,
накульгуючи, побрів у протилежний бік.
— Ходімо, мила моя, завжди усміхнена Майє. Пропоную влаштувати сьогодні
святкову вечерю з печінки, яку я привіз. Печінка по-баварськи з білим оцтовим соусом —
моя коронна страва. Погасимо світло, запалимо свічки… Смачна вечеря, барокова
музика… Боже, я направду радий, що маю причину приїжджати у ваш дім…
13.
Йоланта вийшла їй назустріч з кухні, розтріпана, в чорній вуалі на голе тіло, з яскравими
губами.
— У вас що, була пожежа? — спитала в неї Майя.
Веранду затягло непрозорим димком.
— Я готувала водорості, — сказала Йоланта. — Забула, і вони згоріли мені, уявляєш?
Палений водорост гірчив. Увесь вечір Майя вдихала запах диму. Ним пропах одяг, стіни, фіранки на вікнах. Палені водорості розповідали про ніч і морок.
14.
Вечеря була готова. На столі палали свічки, повітряний контртенор під звуки клавесина
співав «Thrice happy, happy lovers…». Тарілки і прибори розкладені. На тарелях парувала
печінка по-баварськи з картопляним пюре. Майя поставила тарілку з вечерею навпроти
Богуса.
— Смачного, — сказала вона і сіла разом зі всіма до столу.
На тарілці Богуса лежав шматок сирої печінки. Печінка виблискувала у світлі свічок. Богус
нахилився над тарілкою і вдихнув її запах.
— Чудесно, — сказав він і усміхнувся Майї.
Майя вдала, що зосереджено їсть гречку.
Богус нарізав печінку на шматки і відправляв їх до рота.
— Що це звучить, пане маестро? Утихомирлива музика. Такий прозорий,
аполлонічний спокій.
— Це Генрі Персел, «Прекрасні пісні для кастратів». Приємно, що наші смаки
збігаються.
«May you be forever, ever, ever, ever free», — виводив тонкий голос, який Майя прийняла
за жіночий. У ній буяла зла радість помсти.
— Як печінка, пане Богусе? — поцікавилась вона.
— Печінка відмінна, дякую. Мушу зробити комплімент самому собі. Це справді
печінка молодого теляти. Яловичину я недолюблюю. Ви ж захоплюєтесь Півднем? Ви,
напевне, знаєте, що російське «говядина» походить від санскритського «Ґовінда» — одне
з імен Крішни.
Гречка перестала смакувати Майї.
— Ця сира печінка нагадала мені мою молодість…
Тут озвалася Йоланта, котра теж зрозуміла, в чому справа.
— Як у вас опинилася сира печінка в тарілці, пане Богусе?
— Йоланто, ця печінка опинилася у мене з доброї волі Майї. Сьогодні з нею ми стали
свідками сцен живої природи. Боюсь, вони похитнули в Майї вегетаріанські настрої, але
не в тім річ. Я хотів сказати…
Майя затулила очі долонею. Вона ненавиділа цього скорпіона.
— … що смак сирої печінки нагадав мені молоді роки. Я палав вогнем дослідження
себе, своїх можливостей. Мені було цікаво, де закінчується межа витривалості людини.
«Sweeter than roses…» — заспокоював контртенор.
— …одним із найбільших табу для нас є споживання мертлятини. Для чого природа
встановила цей запобіжник? Невже для того, аби вберегти людину від отруєння трупними
токсинами? Але ця заборона не щезає навіть тоді, коли тухле м'ясо проварити в
скороварці. Чому, запитував я себе, чому інтелект повинен підкорятися інстинктам? Цього
я не розумів. Хоч інстинкт і відраджує нас від протухлого м'яса, вивареного у трьох
бульйонах, організм сприймає цю їжу і готовий функціонувати далі. Щодо страв на вогні, то тут можу поділитися досвідом і сказати, що термічне обробляння покращує смак
пташиного м'яса, навіть м'яса таких помийних птахів, як ворона чи голуб. Натомість псує
смак риби — наприклад, минтая або тріски. Хоча, знову ж таки, покращує смак
земноводних і рептилій, як-от ящірок. Сире м'ясо жаб схоже на сире м'ясо раків. Ропух
куштувати не рекомендую — вони часто отруйні. Поживними є змії.
— Як цікаво, — зауважив Яків.
«Ненавиджу, ненавиджу вас всіх», — кричала подумки Майя.
— На жаль, не знайшов спільної мови з молюсками. Слимаків сирими їсти не
наважився, їхні
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Голова Якова, Любомир Андрійович Дереш», після закриття браузера.