Читати книгу - "Вибач та зрозумій, Катя Кірініна"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Не знаю, скільки просиділа у своїх думках, як раптом у мене задзвонив телефон.
— Олесю, добрий день. Не знаю, чи правильно я роблю, що особисто вам телефоную, але мені потрібна ваша допомога, — говорить приємний чоловічий голос. — Ми з вами листувалися щодо вашої участі у нашому модельному проєкті.
Тут нарешті я розумію, з ким говорю, і одразу розслабляюся. До останнього думала, що цей дзвінок якось пов'язаний з Андрієм.
— Так, здрастуйте. Не чекала, що ви зателефонуєте.
— Вибачте, у нас виникли проблеми на знімальному майданчику, і ми змушені замінити фотографа. Знаю, у вас виставка скоро, але чи не могли б ви приїхати до нас? Ваш гонорар обговоримо під час зустрічі, але обіцяю заплатити будь-які гроші, — сміється чоловік з іншого кінця дроту.
— Звучить дуже привабливо, — усміхаюся у відповідь. Я кілька місяців листувалася з цією людиною, але жодного разу не чула його голосу і не бачила наживо. Можна було, звісно, подивитися в інтернеті, але мені, м'яко кажучи, завжди було ніколи. — Олександре, я не проти, але мені їхати до Києва годин п'ять щонайменше.
— Олесю, знімання сьогодні у вас в Одесі, якщо ви в місті й виручите мене, я цілуватиму пісок, яким ви ходили, — чоловік знову сміється, але раптом стає серйозним: — Розумію, що сьогодні неділя, але мені дуже ви потрібні, будь ласка, приїжджайте.
Дивлюся на годинник і розумію, що у мене купа вільного часу, та й працювати потрібно, зовсім скоро я стану не настільки фінансово незалежною.
— Добре, я згодна. Куди треба їхати? — потираю чоло, насилу уявляючи, як впишуся у модельний світ.
— Скину адресу смс, — радісно вимовляє чоловік. — І, Олесю, дякую вам. Я особисто контролюватиму проєкт та обіцяю вам, що ви не пошкодуєте.
Через годину стою на пляжі зі своїм помічником, у функції якого входить носити моє спорядження. Добре, що все це було в студії, а не вдома, де зазвичай залишала камеру. Олександр сказав, що знімання буде на свіжому повітрі, але я не думала, що прямісінько на пляжі, з морськими декораціями.
Було прохолодно, хоч на вулиці й квітень, але я одягнена явно не за умов. Дме вітер і сонце засліплює, але особливо не гріє. Перше весняне сонце, кожен промінь відчувається як прожектор після зими.
— Добрий день, ви Олеся Заремська? — запитує висока дівчина, підійшовши до нас.
Я киваю, а мій асистент Гліб тихо присвистує, дівчина дуже гарна. Може, модель?
— Будь ласка, пройдімо, на вас усі чекають.
Ми йдемо вперед, де стоять намети, і купа народу тиняється туди-сюди. Мені здавалося, що як фотографа мене вже нічим не здивувати, але, мабуть, я помилялася. Декорації та костюми на моделях явно дуже дорогі й, що важливо, настільки гарні, що захоплює дух.
— Оце так, — на видиху промовляє Гліб. — Чому ти раніше не погоджувалась на таку роботу?
І справді, я ніколи не хотіла працювати у сфері моделінгу, раніше мене все влаштовувало і модельні агенції ніколи мене не цікавили.
З Олександром ми кілька місяців вели листування, і те, тільки тому, що я не хотіла йому грубіянити. Він був делікатним у спілкуванні зі мною і завжди тримався професійно, чого не скажеш про багатьох інших. Його проєкт був найпопулярнішим у країні, і багато фотографів вважали за честь взяти участь у подібному заході, але я була іншого поля ягода.
Мені подобалося знімати звичайних людей, а не професійних моделей, або тих, хто мріяв стати другою Водяновою. Таких я тим паче не хотіла фотографувати, мені це здавалося нудним. Але в моєму теперішньому становищі розкидатися подібними пропозиціями безглуздо, після розлучення треба на щось жити.
Мене оточили асистенти, і всі настільки бадьоро спілкуються зі мною, ніби я частина їхнього світу, хоча нічого спільного у мене з цими людьми немає.
Моя кар'єра почалася з того, що я фотографувала дітей, після цього стала топовим фотографом в Одесі, який міг легко знаходити спільну мову з маленькими карапузами, але ніяк не з моделями — гарними дівчатами, які пробиваються у світ знаменитих дизайнерів і фотографів.
Взагалі не можу зрозуміти, що тут роблю. Навіть дико самій зізнатися, але в мене не було такого досвіду, і я ще не до кінця розумію, чи хочу його отримати.
— Знову добрий день, — чую приємний чоловічий голос недалеко від себе.
Переді мною стоїть привабливий чоловік років тридцяти, з приємними рисами обличчя та гарними й виразними карими очима.
— Радий особисто бачити вас, Олесю, — чоловік простягає мені руку на знак вітання.
— Ви Олександр? — згодна, якось безглуздо стільки часу з ним листуватися і навіть жодного разу не подивитися, як людина виглядає.
Чоловік киває й загадково усміхається, ніби знає якийсь секрет, але поки що не готовий з ним ділитися.
— Так, Олександр Вербицький, — видає він. — Але тут я — тиран і зануда.
Не брешу, він мені одразу сподобався. Олександр багато жартує, гарно говорить і тримається так, наче весь світ у його руках. Він не перший рік вже у великому плаванні модельного бізнесу, тому знає все про все і про всіх.
Його зовнішній вигляд дійсно схиляє до себе: темні джинси, синя футболка поло та шкіряна куртка. Начебто нічого особливого, але вміння добре одягатися властиве не всім моїм знайомим чоловікам.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Вибач та зрозумій, Катя Кірініна», після закриття браузера.