Читати книгу - "Вітіко"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Вітаю тебе, молодий воїне, — проказав маркграф. — Ти приїхав провідати нашу маленьку Австрію?
— Так, я приїхав у вашу країну, — відповів Вітіко, — і висока пані маркграфиня, твоя, високий пане, ясновельможна мати, сказала, що я можу спробувати висловити тобі моє вітання і шанування.
— Дякую тобі, мій сину, за вітання, — подякував маркграф. — Наша ясновельможна мати добре порадила тобі, я приймаю тебе не менш охоче, ніж інших чужоземців, які надумують провідати мене, і поважаю тебе, бо мій шваґер Владислав і моя сестра називали твоє ім’я, кажучи, що ти рішуче боровся за їхню справу.
— Я думав, що виконую свій обов’язок, — мовив Вітіко.
— Великий князь казав, що ти прагнеш справедливості? — запитав маркграф.
— Я б лише хотів бачити її не менш добре, ніж мудрі люди, які є навколо князя, — відповів Вітіко.
— Вітіко, це прийде з роками, які в тебе ще попереду, — заспокоїв маркграф. — Тож ти зі своєю матір’ю — гості нашої коханої матері на Каленберґу.
— Моя мати приїхала туди ще раніше, а я вже потім, і ясновельможна пані маркграфиня запросила мене пожити тут.
— Моя мати дуже любить твою мати як доньку її матері, — пояснював маркграф, — тому насолоджуйся перебуванням і приходь частенько до мене й моїх людей. Я накажу своїм панам і воїнам по-дружньому ставитись до тебе. Веселися тут по-нашому, поки ще триває тиша, якою ти й скористався, перед війною проти моравів.
— Думаю, війна буде легша проти кожного окремого князя, ніж проти їхнього збориська, — сказав Вітіко, — і ми тоді зможемо воювати без чужої допомоги.
— Це залежить від Бога, Вітіко, і військові проводирі та мудрі люди, що, як ти кажеш, є коло великого князя, подумають про це, — зауважив маркграф. — Нехай, Вітіко, тобі ведеться, ти ще молодий і багато можеш досягти, я теж ще не старий, тож із Божою допомогою ще заслужу те вітання і шанування, яке ти висловив, і пошану з боку інших людей. Лишайся в нас довго, а коли поїдеш, щоб не шкодував, що приїздив, а якщо вже вивчиш австрійські звичаї, то не ображайся і приїжджай знову.
— Ні, не шкодуватиму, — запевнив Вітіко, — і намагатимусь учитися в тебе і твоїх людей.
— Якщо тут є чого вчитися, — мовив маркграф. — Передай нашій любій матері вітання, привітай і свою матір, і бувай здоровий.
З цими словами маркграф підвівся й подав Вітіко руку. Вітіко побачив, що та рука біла і мов виточена, він узяв її й побажав на прощання:
— Живіть щасливо, високий пане!
— Це було б добре побажання, якби Господь виконав його! — відповів маркграф.
Вітіко вклонився й вийшов із кімнати. В передпокої він попрощався з лицарем у зеленому вбранні і вдягнув на голову свій шкіряний шолом. Але лицар сказав йому:
— Я Оттон фон Ленґенбах, і якщо ти, Вітіко, захочеш коли-небудь приїхати до мого замку, тебе там по-дружньому зустрінуть.
— Дякую вам, пане, — подякував Вітіко, — таке може статися, отже, я приймаю запрошення.
Після цього камергер Тіберт і Тьємо фон дер Ауе вивели Вітіко в інший передпокій. Звідти він уже спустився сходами вниз у супроводі тих людей, які завели його в приміщення.
Тим часом на подвір’ї слуги вже поприводили коней лицарів, які були з Вітіко. Він сів верхи на свого коня, лицарі теж посідали на коней, і Мархард фон Гінтберґ сказав:
— Вітіко, ми проведемо тебе трохи.
— Мені радісно, що ви такі приязні, — всміхнувся Вітіко.
Усі лицарі, а за ними і їхні слуги виїхали з подвір’я на широку площу. Там Тьємо фон дер Ауе крикнув:
— Вітіко, ти, юний мандрівний лицарю, що відвідуєш чужі землі, де ти зупинився?
— Я не зовсім мандрівний лицар, — поправив Вітіко. — Моя мати перебуває у вашій країні, тож я приїхав і до неї, і з великою охотою ще й до вашої країни.
— А де перебуває твоя мати, якщо тепер ти їдеш до неї? — запитав Тьємо фон дер Ауе.
— Я їду до неї, — відповів Вітіко, — а перебуває вона на Каленберґу в ясновельможної пані маркграфині Аґнеси, її запросили до неї.
— Тоді це Вентіла з Богемії! — крикнув Тьємо фон дер Ауе. — А ти теж перебуваєш коло неї на Каленберґу?
— Так, я теж там зупинився, — відповів Вітіко.
— Тож ми побачимо тебе завтра, бо їдемо тоді на Каленберґ, — проказав Мархард фон Гінтберґ. — Ти повинен пристати до нас і поїхати з
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Вітіко», після закриття браузера.