Читати книгу - "Вітіко"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— А де тебе застав мій вісник?
— Приїхав до мене в Пржиц, — відповів син.
— Коли у відповідь на твою звістку я через Смітана хотіла передати, що я приготую тобі кімнату в Ландсгуті, — розповідала Вентіла, — в Ландсгут приїхав Ґергард, маршалок Оттона, єпископа Фрайзінзького, й повідомив мені, що Аґнеса, овдовіла маркграфиня Австрійська, запрошує мене до себе на Каленберґ, бо до Відня їде загін єпископа, що проведе мене. Я погодилася і одразу послала зі звісткою до тебе старого Міхаеля.
— Він через Плану приїхав до Пржица, — розповідав і Вітіко, — але спершу я мав провести до Пассау єпископа Здика.
— І ти на кораблі проплив від Пассау до Відня? — дивувалася мати.
— На кораблі, — підтвердив Вітіко.
— Як довго я не бачила тебе! — зітхнула Вентіла.
— Скоро буде чотири роки, як я з Пассау поїхав через ліс, — додав Вітіко.
— Чотири роки — так довго!
— Мамо, — пояснював Вітіко, — я був змушений чекати багато днів, чи не станеться чогось, тоді я б міг допомогти, і чи не міг би я ще щось виконати, перше ніж поїду до тебе; але зрештою я хотів знову побачити тебе й поговорити з тобою про різні речі. Я не раз посилав тобі вістки.
— Вони доходили до мене, і у відповідь я тобі теж переказувала свої новини, — мовила Вентіла. — І ти приїхав до мене в одязі, в якому був виїхав від мене.
— Я одягнув його задля тебе, — всміхнувся Вітіко, — а також задля однієї людини, про яку я розповім тобі згодом.
— А ти зміцнів, Вітіко, — проказала Вентіла.
— Я й не помітив, — стенув плечима Вітіко.
— Та й твої щоки почервоніли, — роздивлялася сина мати.
— Це від свіжого повітря, — пояснив Вітіко.
— Нехай Господь на небі й далі дає тобі успіхи, — побажала Вентіла. — Вітіко, скажи, ти дотримуєшся вчення святої церкви?
— Я намагаюся жити згідно з ним, як наставляв мене велебний отець Бенно, — відповів Вітіко.
— Тож і ти житимеш таким богоугодним життям, як і він? Ти справді добрий і приязний до всіх людей, навіть до найменших? — допитувалася мати.
— Мамо, я люблю людей і намагаюся добре ставитися до них, — відповів Вітіко.
— Отаким був і твій батько Вок і твій дід Вітек, — розповідала Вентіла. — Велебний отець Бенно каже, що твої дії, Вітіко, були слушні і справедливі.
— Мамо, і ти теж так кажеш? — запитав Вітіко.
— Бенно знає краще, — відповіла Вентіла, — а я кажу, що скоро утвердиться справедливість.
— А є ще превелебний Сильвестр, — розповідав Вітіко, — що був абатом у монастирі на Сазаві, його обрали єпископом Празьким, але через несправедливість він зрікся посади і тепер знову живе в монастирі на Сазаві. Він каже, що людина повинна робити тільки добро, а все інше пов’язане з ним. Він схвалює не всі мої дії. Я хотів би серед усіх, кого я знаю, задовольняти, мамо, передусім тебе, потім Бенно і Сильвестра, а далі вже інших людей.
— Вітіко, розкрий мені всю свою душу, — попросила Вентіла.
— Я довго жив у Плані, — мовив Вітіко.
— Знаю, — кивнула головою мати.
— Там у нас лісові ґрунти, — розповідав Вітіко, — й через ліс серед наших полів трапляються осипи, грубі піски і кам’янисті ділянки. Проте Мартин, Раймунд і Люсія разом із поденниками добре господарюють у невеличкому маєтку. Дім не руйнується й стоїть затишно в лісі.
— Ти там працював, як слуга, — дорікнула мати, — Флоріан, якого послав до мене Матіас, мені все розповів.
— Я допомагав, і мені від того було добре, — пояснив Вітіко.
— А в Пржиці ти теж допомагав? — запитала Вентіла.
— У Пржиці краща земля, — розповідав Вітіко, — і ставатиме дедалі краща. Куто — вірний слуга, тямить, як господарювати, спокійний і ощадливий. Кан, Пеко, Міра і Ґлота охоче служать йому. Міст уже готовий, дах зміцнили, а з Фіхтельберґа привели дві корови.
— Добре, Вітіко, — похвалила Вентіла. — Твої предки мали невеликі маєтки, ретельно дбали про них і самі охоче докладали рук до праці.
— А в Митині тамтешня тверда земля таки родюча і її добре обробляють, — казав далі Вітіко. — Хати ще довго не потребуватимуть ремонту, а луку Якоб відгородив муром. Гульдрик дбає про тварин і намагається всюди допомагати.
— Тож він у своїх посланнях казав правду, а вузли на його пам’ятній мотузці точні, — сказала Вентіла.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Вітіко», після закриття браузера.