Читати книгу - "У карнавалі історії. Свідчення, Леонід Плющ"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
1. Мета виправдовує засоби.
2. Людина — засіб, мета — Ідея («люби дальнього» — Майбутнє покоління, Людство в цілому, люби Свободу, Добре, Прекрасне, Бога, Прогрес, Націю, Народ, Трудящих. І все з великої літери, щоб жива людина усвідомила свою нікчемність перед Ідеєю).
3. Чим гірше, тим краще.
4. Хто не з нами, той проти нас.
Це тільки логіка бісів. А психологія ж переплітається з нею — кожному силогізму відповідає психологічна настанова.
Нечаев починав з абсолютної, фанатичної любові до народу. А закінчив ненавистю до його пасивності, до його рабства. З любові до абстрактного народу, ідеї «народу», з міфу народжується ненависть до реального народу, бажання стратити його на дибі.
Ось мій приятель Н. Розумний. Розум —їдкий, роз’їдає скепсисом все бездоказове, брехливе. Але це лише розум експериментатора. А що, коли зробити так, спробувати це? Таке собі експериментаторське ставлення до себе, до інших. Він мені дуже багато дав, вказавши на слабкі місця в моїх поглядах. Я намагався йому довести, Що оскільки не можна все пояснити одразу, все обґрунтувати, потрібно обережно ставитись до традицій, до живих людей, до моралі, до всього. Якщо древні придумали міфологічне обґрунтування табу кровозмішання, то це не означає, що це табу треба викинути на смітник. Людство багато що випрацьовувало емпірично, методом проб та помилок, і відмовлятись від цього тільки через те, що немає достатнього підґрунтя, смішно.
Ще більше, ніж заборона інцесту, науково не зрозумілі психіка, етика, таємниця життя, естетика.
Проте Н. не міг задовольнитись цим поясненням. Цікавість тягнула його за межу, у глибини, у безодні. Ця цікавість, якої не стримувало моральне почуття, яка приглушувалась гострою насолодою від життєвого експерименту, могла затягнути його у провалля гри у «двійника», у тюрму політичну чи кримінальну, в садизм, у що завгодно. Мене найбільше лякала його тенденція гратись з КДБ. Вони, звичайно, дурніші за нього, але за ними досвід, практика. Знаменитий слідчий царської охранки Судєйкін свого часу залякав любителя подвійної «гри» народовольця Дєгаєва. Сам себе залякав Азеф.
Навіть якщо охранка-КДБ і не виграє, любитель гострої насолоди все одно програє.
Цей тип експериментатора над людьми — один з різновидів «бісів».
Це Ставрогін «Бісів» Достоєвського.
Аморалізм Н., не в таких талановитих проявах, широко розсіяний серед сучасної молоді. Немає табу, почуття жалю, співчуття, заглушені «думкою»: Бог помер, і немає опори в ньому, є пошуки — в одних як «шукання» замінника, сурогату, в інших — Бог як протест проти Бога безбожників.
Проте й у багатьох, хто прийшов до Бога, є цей аморалізм, бо старий Бог для них не живий, існування Його не обґрунтоване, Він не відповідає їхнім поривам, їхньому розуму, що все роз’їдає. Він може інтегруватись, врости в аморальне світовідчуття як буфер між совістю і бажаннями, як прикриття наготи своєї бездуховності[15].
Ті самі віруючі, що втілюють у життя свою віру, вже мають (завдяки тому, що закладене в них з дитинства, як це не парадоксально звучить у СРСР) мораль, а Бог лише допомагає їм бути твердішими.
Знаючи Фройда, я зміг свідоміше вдивлятись у душі ближніх і в свою. Там не все було за Фройдом. Соціальні суперечності і комплекси переплітались із сексуальними, і, як мені видається, соціальні важливіші.
Ось родина близьких мені людей. Усі бачать щастя, таке рідкісне у наш час і в нашій країні. Але й він, і вона метаються: увесь час якісь невротичні вибухи. Спочатку мені все бачилось у дусі класичного психоаналізу: неусвідомлені нав’язливі бажання зрадити, піти, небажання завдати іншому болю. Але як тільки я поглянув на їхню родинну трагедію зблизька, то побачив не суто сексуальну незадоволеність і пошук, а взаємну неповагу до способу життя одне одного: кожен відчував, що обоє живуть не згідно з совістю, але підсвідомо звинувачував іншого. Коли ж я побачив третій фактор — страх за чоловіка, якого ось-ось заберуть за самвидав (а це перепліталось з неповагою до нього за його непослідовність, з бажанням іншого, кращого, з почуттям провини і невдоволеності собою, своєю поведінкою, своїм фахом), то відчув цілковиту безвихідь, неспроможність для них вийти з невротичного стану.
І ще одна, може, найважливіша проблема. Сама людина може вийти з себе, саморозплутатись, вирішити свої проблеми. Але коли вона з’єднана з іншими в родині, іншим «заплутаним», то рідко коли той, що розплутався, стане головним рушієм в розвитку родини, любові. Найчастіше спочатку створюється єдиний «родинний» комплекс», а потім заплутується сама людина. Її заплутала родина, тобто інша заплутана людина. І це двоє! А що ж говорити про державу, про мільйони людей з їхньою заплутаною психікою, з їхнім нездоровим державним ладом!
Я намагався допомогти декільком друзям. Найбільше, чого вдавалось домогтись, — полегшити взаємні удари тих, що люблять одне одного, трохи поліпшити їхнє взаєморозуміння.
Знання психології, робота над психоаналізом культури й хамства, психоаналітичні спостереження за навколишнім ледь-ледь допомагали — доти, доки не починаються близькі взаємини з іншими. Але якщо самоусунешся, заглибишся в себе, то себе ж зруйнуєш; сповнишся презирством і ненавистю до всіх, тобто знову ж таки сам у собі заплутаєшся.
Атмосфера підозр, стеження, допитів усе це гіперболізує. І тільки одиницям вдається вирвати з себе ГУЛАГ. Адже ж людині дуже притаманно робити зі стосунків навколо власні якості, овнутрішнювати ГУЛАГ. А потім цей внутрішній ГУЛАГ виривається назовні, накидається на близьких.
Якось мій товариш в розпалі суперечки вибив ослінчика з-під співрозмовниці. Я вигнав його з дому!
— На хріна мені однодумці, які дискутують з дівчатами методом «кийка» і зганяють свою ненависть до ладу на його жертвах.
Йому було важко від розриву, мені і його співрозмовниці також…
Ми потім переступили через цей випадок, поховали сварку в собі. Він поводився чудово, людяно, розумно. Але ГУЛАГ усе ще в ньому, і нема-нема та й звалиться на близьких.
Ось інший товариш. Він любить «однодумницю». Вона ненароком наступила на його хворе місце, і любов перетворилась у ненависть, спочатку завуальовану чемністю, а потім вона перейшла в «ідейний розрив». Він приписував «однодумниці» усілякі ідейні хиби: і нетверді переконання, і небажання активно працювати у самвидаві, і опортунізм до ворога. Цього всього не було — він один бачив у ній безідейність та інші відхилення від «генеральної лінії» самвидаву.
Те, що я зараз пишу, дає перекошений образ самвидавівців. Але я у 71-му році відчував цей образ саме таким, тому що всі так стомились тоді…[16]
Коли з’являється почуття безнадії,
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «У карнавалі історії. Свідчення, Леонід Плющ», після закриття браузера.