Читати книгу - "У карнавалі історії. Свідчення, Леонід Плющ"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Потяг до Мюнхена. Зі мною листи, ще не встиг прочитати. З Лондона, якийсь українець. Пише, що сидів з моїм батьком у німецькому концтаборі. Ледве доїхав… Розказую Козакам. Володя: «Ану дай!» Дивиться на прізвище. «Відпиши йому вітання від командира, Володі Козака». Так дядько й не з’являвся більше, а я й не цікавився, чи то гебіст, чи міфоман, чи жартівник такий собі…
*
Після кожної зустрічі мій портфель наповнюється самвидавом. Врешті-решт, з туго набитим портфелем в одній руці і з вісьмома томами Маркса в іншій (Іра Якір віддала їх мені) я поїхав у аеропорт.
Погода була нельотна. Просидівши декілька годин з майором КДБ — вдягнутий у парадний кагебістський мундир, він читав «Любов і ненависть» Шевцова, я подався на вокзал. На вокзалі стояли величезні черги. У мене розколювалась від болю голова (грип), вже ніщо не цікавило, зникло побоювання, що стежать.
Підійшов лягавий.
— Ви що тут робите?
— Квиток купую.
— Квитків вже немає.
— Я чекаю, може, хто продасть.
Подивився документи, книжки Маркса (портфель із самвидавом випадково виявився поза полем його зору).
За якийсь час я побачив знайоме обличчя українського патріота.
Я підійшов до нього, нагадав про себе (ні я не пам’ятав його прізвища, ні він не знав мого), про спільних знайомих.
Він запропонував сісти з ним у вагон без квитка («в дорозі заплатимо провідникові»). Я пояснив, що зі мною самвидав, і тому мені небезпечно стикатися з міліцією, з контролерами.
— Я буду тримати портфель при собі.
Він заскочив у вагон, а мене не пустили.
Поїзд рушив, а разом з ним мій самвидав в руках напівзнайомої людини.
Я вернувся до Іри Якір, розповів про пригоду. Вона сміялась з моєї «конспірації».
— Ти завжди лаєш москвичів за необережність. Але так, як ти, ще ніхто не вчиняв.
До Києва я приїхав через день, о п’ятій ранку. По дорозі дівчина з мого купе сказала, що живе на Русанівці (район Києва) і що по неї приїде дядько на машині. Я зрадів: мені ж також туди.
Коли я вийшов з вагона, побачив дядька поруч з нею.
Метрів за п’ять:
— Пройдемо!
Поруч двоє лягавих.
— А що таке?
— По телеграфу повідомили, що ви, напившись, бешкетували у вагоні.
— Але ж я не п’яний. І звідки ви знаєте, що це саме я бешкетував? Фотографію вам мою передали, чи що?
— Де ваш квиток?
— Викинув. Краще ось вернімось у вагон, запитаємо в провідника, чи я бешкетував.
— Нічого питати.
Завели у привокзальне відділення. Все та сама безглузда суперечка.
Майор був п’яний, поруч нетверезий лейтенант.
— У вас немає квитка, ви без квитка їхали, ми будемо провідницю судити: ви їй заплатили. (Встигли шепнути йому мої проводирі, що квитка викинув.)
— Обшукати.
— Що шукати будете? Квитка?
Знову суперечки, проскакують закони з мого боку й алогізми з його.
Продивляються кожну сторінку восьми томів Маркса.
— А навіщо вам Маркс? Його що, в Києві немає?
— У мене грошей немає, щоб купити.
Знайшли якісь порізані папірчики.
— Зібрати, лейтенанте!
Лейтенант не може. Я, побачивши, що нічого небезпечного немає у папірцях, допоміг йому (поспішав додому, щоб дружину вдома застати).
— «Поздравляю с праздником. Целую. Ю. Ким. Пошел за врачом».
— Що за «враг»?
— Не «враг», а «врач».
Почалась суперечка — «врач» чи «враг».
Кажу:
— Після поцілунку не йдуть по ворога, а ось по «врача» можуть піти.
Іржуть — «дотеп» сподобався…
Майор кудись побіг (повідомляти про плоди обшуку). Прибіг злий, але не на мене, а на господарів. До мене ставиться зі співчуттям. Мабуть, сказали, що це не шифр, і що він — бовдур.
На слідстві 72-го року мені нагадали:
— Ви що думаєте, що обдурили нас тоді, на вокзалі? Ми знаємо, що у цьому ж вагоні їхала ваша людина з портфелем!
(«Мели, Іване! Чув дзвін, та не знаєш, де він».)
А через місяць ведуть мене коридором на допит і раптом… та сама, «моя людина». Його як свідка вели на допит в іншій справі. Це нечувано — такі зустрічі неможливі, заборонені. Я запідозрив провокацію. Нічого подібного. Він вийшов сухим з води, про портфель ніколи більше й не згадували. Звичайне недбальство конвоїра. Скільки їх було, цих недбальств. Працювати й тут «чисто» не вміють. Мені ж було приємно подивитись на людське обличчя з волі.
і
*
У Києві я поринув у теорію гри. Почав вивчати структуру ігор в її зв’язку з психологією та педагогікою. Від «політичної діяльності» все більше й більше нудило.
71-й рік був для мене, мабуть що, найтяжчим. Московські враження, незважаючи на знайомства з новими чудовими людьми, залишили на душі великий тягар. Я побачив зародки бісівщини. У поєднанні з аполітизмом багатьох, тобто безперспективною, хоча й благородною, неусвідомленою політикою, це збільшувало відчуття безплідності боротьби за свободу. Та й саме поняття свободи треба було уточнити. Свобода — умова чогось, а не самоціль. Засіб чого?
Класичний марксизм віджив себе. Повертатись до попередніх, домарксистських ідеалів? Безглуздя. Треба шукати нове попереду. Але що?
Почав аналізувати причини переродження. Якийсь страхітливий маятник революцій і термідору. Христос — Констянтин, Робесп’єр — Бонапарт, Лютий — Жовтень 1917 року — 1937–47 роки.
Що спільного у Христа, Робесп’єра, Леніна? А у Констянтина, Торквемади, Сталіна й Бонапарта багато спільного.
Почав придивлятись до психологічних та етичних коренів переродження.
А 71-й рік підкидав мені одну за іншою «психологічні історійки».
Для мене це був рік праці над грою та Шевченком і рік психологічних «надривів» моїх близьких, далеких. Трагедії професії, родини, любові, дітей…
Трагічна історія країни втілювалась у трагедію людей: опозиціонерів, конформістів і нонконформістів, ворогів і друзів.
Нав’язливо тріпотала в голові думка Е. Фромма: невротичне суспільство породжує невротичну особистість, невротична особистість створює невротичне суспільство.
Ось, наприклад, бісівщина. Вона супроводжує всі гуманістичні рухи, коли перед гуманістами постає питання: «Що робити,
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «У карнавалі історії. Свідчення, Леонід Плющ», після закриття браузера.