Читати книгу - "Дочка пірата, Лаванда Різ"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Вони сиділи в їдальні, відзначаючи рівно рік її служби на базі «Аватар-4». Енн відпочивала від своєї десятигодинної вахти, а пілоти, які нещодавно повернулися, набиралися сил після виконаного завдання. За столиком, як завжди, було шумно та весело. Едвард як завжди гострив, а Джим розповідав небилиці про його рідну колонію. Енн сиділа поруч з Ілаєм, сміючись з жартів хлопців і іноді пускаючи в хід свій влучний гумор.
- Послухайте, так швидко пройшов рік, невже ви з Енн покинете базу вже за дев'ять місяців? - З досадою промовив Кевін, звертаючись до Ілая.
- На «Аватар-4» немає умов для сімейних пар, а я хотів би зустрічатися зі своєю дружиною, не ховаючись по кутках.
- Який же ти егоїст, Ілаю! - Усміхаючись, похитав головою Кевін, - а що буде з нами? Як же Ларі без цієї матері?
- Заткнися, Кеве! – кинувши в нього надкушеним фруктом, одразу промовив Ларі. - Так і скажи, що заздриш йому!
- Хто я? Ані крапельки! - Знизав плечима Кевін, не перестаючи посміхатися.
- Оце вже ні, заздри мені! – заявив Ілай. - Якщо ти заздритимеш моєму почуттю – то, цілком можливо, теж будеш шукати справжнє кохання! Я хочу сказати вам одну важливу річ, це спало мені на думку недавно, хоча я люблю цю дівчину вже давно, - обіймаючи здивовану Енн, сказав Ілай. – Я подумав, що колись, давним-давно, наші предки зберігали кохання. Але з роками, коли цивілізація та прогрес розвивалися та просувалися у різних напрямках та зі швидкістю світла – у людей з'явилося дуже багато важливих справ, прагнень та цілей. Більш важливіших на їхню думку, ніж почуття, ніж любов. Про витоки кохання почали забувати, але іноді ця стихія прокидається і дається взнаки. Любов ще й досі з'являється раптово, пожираючи душі.
- І ти ще хочеш, щоб я шукав такі почуття? – смішно скривився Кевін, викликаючи сміх. - Згоріти з власної волі? Ну, дякую тобі, друже! Ні, я не хочу втрачати над собою контроль, тим більше, що у мене немає такого оператора моїх життєвих польотів!
Енн усміхнулася. Ще коли Ілай почав говорити про кохання, вона відчула дивну тривогу. Якесь незрозуміле почуття підмивало її підвестися і кудись бігти. Енн не могла зрозуміти що це, це не було ані її, ані чужими емоціями, це було якесь погане передчуття. Але вона не могла зрозуміти, із чим це пов'язано. А тривога все наростала та наростала, доводячи її до болю. Вона опустила голову, розтираючи скроні, вже не в змозі стримуватись.
- Енн, що з тобою? Тобі недобре? - дбайливо промовив уважний Ларі.
- Не знаю, щось явно не так, але не зі мною! Якесь дивне нашаровування, – напружено відповіла вона, і сміх та розмови разом вщухли. - У мене таке почуття ... небезпеки, наче я потрібна! Я таки піду, перевірю! - Схопилася вона.
– Куди? – хором спитали кілька голосів.
– В операторську! - На ходу відповіла Енн. - Мені треба переконатися, що моя напарниця веде решту наших хлопців.
- Я з тобою! - Поспішив за нею Ілай, здивовано знизуючи плечима.
Як тільки вона увійшла, їй в очі відразу ж кинувся переполох.
- Що? - Підскочила вона до Міранди, своєї напарниці, на обличчі якої застигла страшенна розгубленість.
- Борт 14 не відповідає! Перед цим він встиг сказати, що втратив керування!
- Поступися мені місцем! - Швидко скомандувала Енн, одягаючи навушники. – Що цьому передувало? – її пальці тим часом невловимо переміщалися по панелі зв'язку.
- Вибух радонія на одному з астероїдів, – пробелькотіла Міранда.
- Негайно принесіть мені субполярний підсилювач! – майже прокричала Енн, намагаючись встановити зв'язок із пілотом. Через дві хвилини їй сунули до рук невеликий підсилювач. Схопивши його, Енн пірнула під панель управління, роз'єднала на основному блоці якісь дроти та під’єднала до них підсилювач. Все це вона робила майже автоматично, швидко та спритно. Потім, повернувшись у своє крісло спробувала викликати борт 14.
- Буне, ти чуєш мене? Борт 14, прийом! Як чути?
- Базо, зв'язок відновився! - пролунав у навушниках голос Буна, - але корабель некерований!
- Буне, це я, Енн!
- У мене чудовий слух, базо! - Все ще з сарказмом видав він, - але це мені мало завадить, я й так лечу прямо на величезний астероїд! Ти прийшла попрощатися?
- Я хочу допомогти тобі, ідіоте! Аварійна система не запустилась?
- Ні, тому катапультуватися не вдасться, всі функції, наче заїло! Автопілот не вмикається, штурвал мені не піддається!
- Я бачу тебе! До астероїда ще двадцять парсеків! Прошу тебе, зроби все, як я скажу, Буне! Я хочу спробувати! Негайно піднімайся та розбий панель управління системних приладів, але не зачепи штурвал! Швидко, Буне, розбий її, я знаю, що говорю! – майже благаюче промовила Енн. У навушниках почулося чхання Буна, глухі удари одним, а потім іншим предметом, шипіння, тріск. Потім пролунав його відчужений голос:
- Готово!
- Там, усередині, під плато, є зв’язані дроти. Витягни їх! Бачиш два жовті?
– Ну?
- Здери ізоляцію та з'єднай ці дроти, швидше! - Квапила його Енн, поглядаючи на екран.
- Чим здерти, у мене немає ножа?! – нервово вигукнув Бун.
– Зубами! - гаркнула на нього дівчина. - Ти жити хочеш?
- З'єднав! – процідив Бун за кілька хвилин.
- А тепер штурвал твій! Він має працювати! Пробуй повертати!
- Є! - Жваво вигукнув Бун, - корабель піддався керуванню!
- Не поспішай радіти, ти просто кермуєш, але жоден прилад більше не працює, і ти мчиш на граничній швидкості, - серйозно сказала Енн. - Ти не зможеш її зменшити, і ти не знаєш скільки парсеків до бази, і кількість обертів турбіни, і де ти взагалі знаходишся.
- Це ти мені зараз навіщо все це кажеш? – вона чула його важке дихання, ніби була поруч із ним, у кабіні пілота.
- Поки що я тебе вестиму. Готовий виконувати мої рекомендації?
- Уяви собі, я раптом передумав помирати, - знову пролунала його іронія. - Командуй!
- Штурвал на десять градусів праворуч, опускайся, тепер вирівняй і до упору вперед. Поки йди таким курсом, до бази сто вісімдесят парсеків!
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Дочка пірата, Лаванда Різ», після закриття браузера.