Читати книгу - "Вибач та зрозумій, Катя Кірініна"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Так уже вийшло, що фотографом я стала через свою матір. Вона просила сфотографувати її квіти для виставки, її собак, якими вона дуже дорожила, і її саму, адже була чудовою жінкою.
Після її смерті я повинна була продовжити навчання і знайти себе у чомусь прагматичнішому, але мені не хотілося вигадувати велосипед — хотілося творити та створювати щось прекрасне. Малювала я, звісно, непогано, але все ж таки фотографувала краще.
— Знаєш маленька, ти така гарна у цій сукні, — голос Андрія виводить мене з роздумів. — Я увесь вечір не можу відірвати очей від твоєї сексуальної спини, обожнюю сукні з голою спиною, — шепоче мені на вухо.
— Для тебе старалася, — усміхаюся як дурненька, вже забула, як це — у всіх на очах фліртувати з чоловіком.
Андрій повертає мене обличчям до себе і дивиться у вічі. Він завжди так робить, коли хоче показати, у чому зацікавлений цієї миті.
Іноді мені здається, що наші стосунки якісь нереальні, що так не буває, коли двоє людей настільки кохають і розуміють одне одного, що зносить дах обом. Але Андрій щоразу доводить мені, що це все реально і це найреальніше, що існує у нашому житті.
— Ти знаєш, що ти найнеймовірніша жінка? — просте начебто питання, я б навіть сказала риторичне, але інтонація мені вже не подобається, це звучить так, ніби він запитує з якоюсь приреченою гіркотою.
— Ти мені казав колись, — усміхаюся і цілую його, даючи зрозуміти, що його компліменти настільки розбурхують мою кров, що ледве тримаю себе в руках.
Не знаю, що у нього зараз за настрій, мені здавалося, що за всі роки нашого шлюбу я навчилася розуміти свого чоловіка і вловлювати його ритми, але саме в цей момент Андрій ставав якимось іншим, і мені незрозумілі ці зміни.
Він жадібно відповідає на мій поцілунок і якийсь час просто грає з моїми губами у всіх на очах, але тримається до останнього, пообіцявши мені, що після приїзду додому нам буде не до розмов.
Ствердно киваю, відпускаючи його спілкуватися з колегами, а сама вирішую прогулятися залом і знайти тихіше місце.
Поблукавши серед знайомих, але водночас чужих для мене людей, вирішую присісти на маленький диванчик під сходами. Тут нікого немає, і чудово видно тих, хто виходить із залу.
Я радію такій можливості побути на самоті, останнім часом постійно перебуваю серед людей, іноді товариство мені не завадило б, але чомусь у цей момент захотілося від усіх відгородитися.
Мої думки крутяться навколо моєї виставки, на яку йдуть всі сили, але мене однаково не покидає тема з моєю вагітністю. Не знаю, як це пояснити, але іноді я нагадую собі якусь маніячку, яка має тільки одне в голові. Але нічого не можу з собою вдіяти, бо нескінченно хочу народити дитину.
Мені це потрібно. Я живу цією мрією. Нічого не існувало у моєму житті, окрім двох смужок, на які я так відчайдушно чекаю.
Овуляція повинна вже початися, програма подбала про це і нагадує мені протягом останніх кілька днів. Сьогодні треба буде постаратися. Андрій, гадаю, буде не проти.
Розумію, що для мене секс останнім часом став чимось подібним до роботи, але немає іншого виходу. Потрібно виконувати всі інструкції, тому я завжди знизу, навіть коли чоловік намагається мене крутити й крутити, як хоче він, але байдуже, чого хоче він, найголовніше — результат, а секс приноситиме задоволення потім.
Після еякуляції я завжди справно підіймаю ноги та роблю невелику зарядку, я взагалі завжди займаюся своїми жіночими органами, треную їх, роблю уколи гормонів, щоб посилити ефект. Не завжди це допомагає.
Може, хтось подумає, що я схиблена, але мені абсолютно байдуже, хто і що про мене думає, адже всім не зрозуміти мого бажання, моєї мрії. Я справді мрію тільки про те, щоб стати матір'ю, і на все інше просто не хочу розмінюватися. Була б моя воля, ми займалися б сексом з Андрієм тільки під час моєї овуляції, щоб він був готовий і заряджений, але тут мало тільки мого бажання.
— Добре, побачимося завтра. Тільки, будь ласка, приїжджай до мене, я чекатиму тебе, — чую жіночий голос і розумію, що це помічниця мого чоловіка.
Я не бачу її, але чую стукіт підборів і те, з яким розпачем вона когось заманює до себе у гості. Ось уже ніколи б не подумала, що така дівчина, як Вероніка, може мати проблеми з чоловіками. Вона здається легкою, як метелик, досконалою у своїй зовнішності та фігурі. Навіть не одразу скажеш, що вона розумна, адже зазвичай такі дівчата не пробивають ліктями дорогу до кар'єри. Вони більше шукають багатих коханців, і, якщо пощастить, ще багатших за кандидатів у чоловіки.
— Вибачте, Олесю Дмитрівно, не помітила вас, — Вероніка виглядає з-за рогу і мило усміхається.
Стримано усміхаюся їй у відповідь.
— У вас дуже гарна сукня, — каже вона, друкуючи щось на своєму смартфоні. Лестощі — це, до речі, те, що дається Вероніці найлегше. Ніколи мені ніхто не говорив стільки компліментів, як помічниця мого чоловіка.
— Дякую, — намагаюся бути дружньою, мені хочеться відповісти їй тим самим, але мені абсолютно не подобається її сукня, а говорити щось інше немає сенсу, адже взагалі не розумію, про що нам із нею розмовляти.
Зрозуміло, що це ще одна жінка у світі мого чоловіка, без якої він не може тепер обійтися, але я тут ні до чого і не зобов'язана ставати їй подругою. Хоча є одна річ.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Вибач та зрозумій, Катя Кірініна», після закриття браузера.