Читати книгу - "У карнавалі історії. Свідчення, Леонід Плющ"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Але частина фактів виявилась непереконливою.
Мені показали висловлювання Бєлінського про Шевченка, про Шевченкову погану мову (діалект), про те, що Шевченко — п’яний, грубий мужик.
І вже вкотре я почув розповідь про Василя Аксьонова. У київському музеї Шевченка він залишив запис: «Приміщення дуже гарне, тут можна зробити дитячий садок».
— А хтось це перевіряв?
— Так, це бачило багато киян.
— Але й Світличний, і Дзюба думають, що це провокація КДБ.
— Яка ж це провокація. Це одна лінія — від Бєлінського до Аксьонова.
Я все-таки вирішив це перевірити через спільних з Аксьоновим знайомих, старих революціонерів. Виявилось, що Аксьонов тоді якраз був у Японії і такого написати не міг.
Дізнавшись про провокацію, він уже рік тому послав протест у київські газети і в музей. Коли б Аксьонов мислив як політик, він написав би про це в самвидаві.
Суто емоційна реакція на факти завжди призводить до спотворення їх, до небажання вивчити всю інформацію або хоча б перевірити її.
— А що тут перевіряти і вивчати? Вони (тобто росіяни, українці, євреї) завжди такі.
Якось увечері зібрались гості — одружився, нещодавно вийшовши з табору, син одного з провідників УПА — Сорока. Батько його залишився досиджувати термін, мати також.
У Сороки одразу впадала у вічі його табірність — якийсь особливий вираз очей. Але він не справляв враження «страдника» чи «героя». Він трохи здивовано і сором’язливо дивився на всіх навколо і на свою красуню-дружину. Вона жартувала, сміялась, а він мовчки сором’язливо усміхався. Коли згодом я побачив Ларіна, сина Бухаріна, то згадав очі Сороки. Це люди ГУЛАГу, що з дитинства скуштували переслідувань.
На честь молодих співали народних пісень (коли в Монтрі я слухав пісень молодих українців Парижа, то перед очима стояла родина Чорновола, Сорока і його дружина, поети Ігор Калинець та Ірина Стасів-Калинець). В українських піснях, у думах — можливо, оте най-глибинніше українське. Українець може називати себе росіянином, зневажати свій народ або навіть катувати його, не знати мови, але якщо він жив у дитинстві в Україні, то в пісні він знову стає українцем.
Цього вечора я побачив і нове для себе в їхніх піснях.
У нас, у Східній Україні, народна пісня профільтрована і затягана по радіо, зіпсована пропагандистськими співцями. І немає нової пісні. А у Львові я почув релігійні пісні, нові народні. І співали їх не так, як у нас по селах, — п’яними, крикливими голосами. У пісні західних українців вбачалося незвичайно ніжне, шанобливе й тепле ставлення до жінки-дівчини, дружини й матері. Фемінізм української нації не тільки у змісті пісень, а й у формі, слові. І цей фемінізм істотно відрізняє українців від росіян.
Не видно ні зневаги, ні дворянсько-чемної «куртуазності», ні надривної пристрасті, цієї патологічної мішанини обожнення плоті з почуттям гріховності, бісівства жінок, немає жаху перед безоднею плоті, який доходить до істеричного прокляття своєї мрії про жінку. Жінка в Україні, в селі, може бути бита, при гостях може виглядати покірною. Але на самоті з чоловіком вона пригадає йому побої і грубість. Удома — вона господиня. В інтелігенції ця влада жінки одухотворена і проявляється у її великій ролі в патріотичному русі, у фемінізмі культури.
І це історичне явище.
Роксолану, дочку простого українського священика, викрали кримські татари й продали султанові. Вона не лише підкорила собі султана (це не дивина, таке є в історії усіх народів), але й спинила турецьку експансію проти всіх християнських країн. Вона вийшла з гарему на дипломатичну арену, зустрічалась із послами всіх країн, знала багато мов. Чи ж можна її порівнювати з патологічними петербурзькими царицями, які перейняли все найгірше у царів-чоловіків і проявили себе як жінки лише у сексуальній сфері та в тому, що збільшили фаворитство?[8]
Знаючи за собою цю слабість, підпорядкування жінці, козаки не пускали жінок на Запорізьку Січ, підкреслювали свою незалежність від них, бравували тим, що вони не «баби». У Гоголя в «Тарасі Бульбі» двоє синів Тараса Бульби — Андрій та Остап — це ніби два психологічні типи, породжені фемінізмом культури української. Андрій зраджує Батьківщину, б’ється з козаками задля прекрасної польки, а Остап з батьком — типові запорозькі лицарі.
Саме через це і не було в Україні в жінок істеричного емансипаторства, а була спільна боротьба за права людини. І мені видається, що знову тим самим фемінізмом можна пояснити те, що в українській культурі не було декаденства.
Ігор Калинець та Ірина Стасів-Калинець — поети, і тому я чекав від них якоїсь боротьби, комплексів конкуренції. Нічого подібного. Два різних бачення світу. Талант великий у обох, і обоє внесли щось нове у літературу.
Вранці наступного дня ми з Чорноволом поїхали до Валентина Мороза, який нещодавно вийшов з табору. Я знав Валентина тільки з «Репортажу із заповідника імені Берії» і вважав, що він найкращий український публіцист, найориґінальніший у думках і за стилем.
Валентин був худий, як тріска: чотири роки таборів, участь у голодуваннях протесту. Говорити з ним було важко — я потім часто стикався з цим наслідком тюрми і табору. Певна неконтактність, заглибленість у себе, відчуженість від навколишнього світу. У декого вона доходить до хворобливого ставлення до шуму, до машин, до міста, до неделікатності й цікавості «вольняшок».
Про табір Валентин не говорив. Посперечались про Чехословаччи-ну. Я звинувачував Дубчека в тому, що він не організував всенародного пасивного спротиву, чогось на кшталт чехословацького варіанту гандизму.
Мороз нагадав про невдачу Кінга. Він вважав, що все одно народ довели б до того, що він спалахнув гнівом, і тоді повторилось би криваве придушення Угорщини.
Під час суперечки Мороз то заглиблювався у себе й не слухав нас, то активно включався, і тоді було видно його величезну духовну енергію і нещадність думки.
Пробули ми в Мороза недовго — він стомився. На прощання запропонував мені почитати історію боротьбістів, українських революціонерів, які в 20-му році підтримали радянську владу, і яких пізніше знищило ДПУ.
Один з львів’ян показав мені паралельні цитати Маркса, Енгельса й Гітлера про слов’ян. Я тільки розсміявся — я вже бачив подібні праці: «Маркс — антисеміт, германофоб, французофоб і т. д.».
Різниця між Гітлером і Марксом саме в цьому — бичування історичних пороків усіх націй і відсутність історичного месіанства однієї нації.
Я нагадав про те, як Маркс високо оцінив демократію Запорізької Січі.
Хотів познайомитися
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «У карнавалі історії. Свідчення, Леонід Плющ», після закриття браузера.