Читати книгу - "Чайна М'євіль. Вокзал на вулиці Відчаю"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— А тоді до мене дійшли якісь чутки про те, що сталося у Псячій Твані, коли вартові придушили той бунт...
«Там не було ніякого сраного бунту!» — майже скрикнула Дерхан, але стрималась. Хтозна-чому Маджеста Барбл вирішила бути Беновою інформаторкою, проте явно не через політичне інакомислення.
— Тож ці чутки... — продовжила Барбл. — Ну, я зміркувала, що й до чого, розумієте? А тоді... а тоді...
— А тоді ти сховалась, — сказала Дерхан. Барбл кивнула.
— Слухай, — раптом втрутився Айзек. До цього він мовчав з напруженою гримасою на обличчі. — Ти що, блядь, не відчуваєш? Не вловлюєш цього запаху? — він помахав руками навколо обличчя, розчепіривши напівзігнуті пальці, наче міг ухопити повітря, поборотися з ним. — Нічне повітря наче протухле. Можливо, це якийсь довбаний збіг, але здається, все погане, що трапилось за останній місяць, пов’язане з якоюсь чортовою змовою, і — закладаюся — це не виняток.
Він посунувся ближче до жалюгідно зіщуленої Барбл. Вона несміливо, перелякано дивилася на нього.
— Докторе Барбл, — сказав він рівним голосом. — Щось поїдає свідомості людей... включно з моїм другом; варта влаштувала облаву на «Безтямного бродягу»; саме чортове повітря навколо нас перетворюється на якийсь гнилий суп. Що відбувається? Як це пов’язано з сон-трутою?
Барбл розплакалась. Айзек ледь не завив від роздратування, відвернувся від неї та махнув руками. А тоді він знову повернувся. Вона говорила крізь шмарклі.
— Я знала, що це погана ідея... — мовила вона. — Я сказала їм, що ми повинні й далі контролювати експеримент... — слова майже неможливо було розібрати, їх постійно переривав потік сліз і шмарклів. — Він ще замало тривав... Їм не треба було цього робити...
— Робити що? — запитала Дерхан. — Що вони зробили? Про що з тобою говорив Бен?
— Про передачу, — схлипнула Барбл. — Ми ще не закінчили проект, коли дізналися, що його закривають, але... але хтось довідався, що це було насправді... Наші екземпляри продавали... якомусь злочинцю...
— Які екземпляри? — запитав Айзек, одначе Барбл не зважала на нього. Вона виливала душу так швидко й у такій послідовності, як їй хотілося.
— Проект не давав результатів так швидко, як того хотіли спонсори, розумієте? Вони... втрачали терпіння... Вони думали про різне практичне застосування... військове, психовимірне... але нічого не вдавалось. Піддослідних неможливо було зрозуміти, справа не рухалась, і... і їх неможливо було контролювати, вони були занадто небезпечні... — вона заговорила голосніше й підняла очі, все ще плачучи. На мить вона зупинилась, а тоді продовжила, вже тихіше.
— Можливо, нам би щось удалось, але це забирало забагато часу. А тоді... люди з грішми, мабуть, почали нервувати. Тож керівник проекту сказав нам, що все скінчилось, що екземпляри знищено, але це була брехня... Всі це знали. Розумієте, це ж був не перший проект... — Айзек і Дерхан вирячили очі, але промовчали. — Ми вже виявили один надійний спосіб на них нажитися...
Вони, мабуть, продали їх тому, хто найкраще заплатив... тому, хто міг використати їх заради наркотику... Таким чином спонсори могли відбити гроші, а керівник міг займатися проектом сам, співпрацюючи з наркоторгівцем, якому він їх продав. Але це неправильно... Неправильно, що уряд заробляє на наркотиках, і неправильно, що вони вкрали наш проект... — Барбл припинила плакати. Візитери просто сиділа і просторікувала. Вони дали їй виговоритися.
— Інші збиралися покинути це просто так, але я розізлилась... Не дарма ж я наглядала за тим, як вони вилупилися, вивчила усе те, що мала вивчити. А тепер їх просто мали... використати, щоб якийсь злочинець на них нажився...
Дерхан ледве могла повірити в таку простодушність. Тож це була Бенова інформаторка. Дурна вчена, яка образилась, що вкрали її проект. За це вона видала інформацію про нелегальні оборудки уряду і сама накликала на свою голову гнів варти.
— Барбл, — знову сказав Айзек, цього разу значно тихіше і спокійніше. — Що вони таке?
Маджеста Барбл підвела очі й подивилась на нього. Вона здавалась трохи божевільною.
— Що вони таке? — здивовано повторила вона. — Істоти, що втекли? Проект? Що вони таке? Це глитай-нетлі.
Розділ тридцять перший
Айзек кивнув, так ніби це йому щось сказало. Він уже було зібрався спитати ще, та вона вже на нього не дивилася.
— Я знала, що вони втекли. Як тільки почалися ці сни, розумієте? — промовила вона. — Відчула, що вони на волі. Не знаю, як саме їм це вдалося, але скидається на те, що не варто було їх продавати. Лайно ідея. — У голосі її дрижав відчайдушний тріумф. — А тому Вермішанк усрався.
Зачувши ім’я, Айзек смикнувся. «Ну звісно, — спокійно міркувала якась частина розуму. — Не дивно, що він теж доклав руку». Інша частина ж просто горлала. Нитки, що складали плетиво його життя, душили, немов сітка.
— А яким боком Вермішанк сюди? — обережно спитав він і побачив, як на нього уважно глянула Дерхан. Прізвище нічого їй не говорило, однак жінка відчула зацікавлення в Айзековому голосі.
— Він наш начальник, — здивовано відповіла Барбл. — Керівник проекту.
— Таж він біотавматург, не зоолог, не теоретик... Чому його призначили?
— Біотавматургія — його спеціалізація, але не єдина. Він перш за все адміністратор. Завідує усім, пов’язаним із біонебезпекою: поробництво, експериментальна зброя, організми-мисливці, хвороби...
Вермішанк був завідувачем підрозділу точних наук у Новокробузонському університеті. Висока, престижна посада. Очевидно, що хтось недружньо налаштований до уряду навряд чи удостоївся б такої честі. Айзек усвідомив, що недооцінив зв’язки Вермішанка з Парламентом, що той не просто підлабузник.
— Вермішанк спродав...глитай-нетель? — запитав Айзек.
Барбл кивнула. Надворі піднявся вітер, загупали, заскрипіли віконниці. Пан Ікс роззирнувся в пошуках джерела шуму. Інші не зводили погляду з Барбл.
— Я підтримувала зв’язок із Флексом, бо вважала, що це неправильно, — сказала вона. — Але дещо сталося. Нетлі вирвалися на волю. Один бог зна, як.
«Я знаю, як, — похмуро гадав Айзек. — Через мене».
— Ви розумієте, що це означає? На нас усіх ведеться полювання. А вартові читали «Безтямного бродягу» і... подумали, що Флекс якимось чином із цим пов’язаний. А якщо запідозрили Флекса, то скоро... скоро запідозрять і мене. — Барбл знову почала скиглити, а Дерхан з огидою відвернулася, думаючи про Бена.
Пан Ікс підійшов до вікна зачинити віконниці.
— Тож
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Чайна М'євіль. Вокзал на вулиці Відчаю», після закриття браузера.