Читати книгу - "Раніше, ніж їх повісять"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Аж ніяк, друже!
Ферро рвучко підвела голову. До них полем бою швидко крокував якийсь чолов’яга, високий біляк у подертому плащі та з вузлуватим дрючком в одній руці. Він мав кудлате масне волосся й довгу сплутану бороду. З його обличчя, посіченого глибокими зморшками, витріщались ясні божевільні очі. Ферро дивилася на нього й не розуміла достоту, як він міг підійти так близько, залишившись непомітним для неї.
Птахи, зачувши його голос, позлітали з тіл, але не кинулися від нього врозтіч. Вони полетіли до нього; одні сідали йому на плечі, інші пурхали біля його голови та описували довкола нього широкі кола. Ферро потягнулася по лук і схопилася за стрілу, але Баяз витягнув руку.
— Ні.
— Бачите оце? — Високий біляк показав на розбитий стовп, і птах злетів із нього, а тоді сів на його витягнутий палець. — Стомильна колона! Сто миль до Аулкуса! — Він опустив руку, і птах перескочив йому на плече, до інших птахів, і сів там, мовчазний і нерухомий. — Ви стоїте просто на межі мертвої землі! Тварини не приходять сюди, якщо їх не змушують!
— І що це таке, брате? — гукнув Баяз, і Ферро невдоволено сховала стрілу. Ще один маг. Вона б могла і здогадатися. Щоразу, коли двоє з цих старих дурнів збиралися разом, вони неодмінно багацько мололи язиками й вимовляли багацько слів.
А це означало багацько брехні.
— Великий Баяз! — вигукнув новоприбулий, підійшовши ближче. — Перший з-поміж магів! Я чув, що ти йдеш, від птиць небесних, риб морських і звірів земних, а тепер бачу це на власні очі, та все ж мені ледве віриться. Хіба таке можливо? Щоб ці благословенні ноги торкалися цієї кривавої землі?
Він поставив свою палицю на землю, і тоді великий чорний птах зліз із його плеча та вчепився в кінець палиці кігтями, махаючи крилами, поки не вмостився. Ферро з острахом відступила на крок, поклавши одну руку на ніж. Їй не хотілося, щоб її обісрала якась із цих істот.
— Захарусе, — промовив Баяз і незграбно зіскочив із сідла, хоча Ферро здавалося, що він вимовив це ім’я безрадісно. — Судячи з вигляду, ти в доброму здоров’ї, брате.
— Судячи з вигляду, я втомився. Я здаюся втомленим, брудним і божевільним, бо такий я вже є. Тебе важко знайти, Баязе. Я обшукав усю рівнину в обох напрямках.
— Ми старалися не потрапляти на очі. Нас також шукають союзники Калула. — Баяз поглянув на різанину, і його очі засіпались. — Це твоя робота?
— Мого підопічного, молодого Ґолтуса. Скажу тобі, що він лютий, як лев, і імператор із нього не гірший, ніж із видатних мужів давнини! Його найбільший суперник, його брат Скаріо, полонив його й помилував. — Захарус шморгнув носом. — Я б не радив цього робити, але молоді чинять по-своєму. Це були останні з людей Скаріо. Ті, хто не став здаватися.
Він недбало махнув рукою на трупи, і птахи в нього на плечах замахали крилами.
— Милосердя має свої межі, — зауважив Баяз.
— Тікати на мертву землю вони не стали, а тому вчинили опір тут і загинули тут, у тіні стомильних стовпів. Ґолтус забрав у них штандарт Третього легіону. Той самий штандарт, під яким їхав у бій сам Столікус. Реліквію Старих часів! Таку саму, як ми з тобою, брате.
Баяз, схоже, не вразився.
— Стара ганчірка. Цим хлопцям вона не принесла нічого доброго. Не можна стати Столікусом, несучи шмат корму для молі.
— Може, й так. Правду кажучи, та штука сильно вицвіла. Усі коштовні камені з неї вже давно повиривали та продали, щоб купити зброю.
— Коштовні камені в наші дні є розкішшю, та зброя потрібна всім. Де тепер твій молодий імператор?
— Уже вертається на схід, не маючи часу навіть спалити померлих. Він прямує до Дарміума, щоб обложити його та повісити на його стінах цього безумця Кабріана. Тоді в нас, можливо, буде мир.
Баяз безрадісно пирхнув.
— Ти хоч пам’ятаєш, як воно — жити в мирі?
— Якби ти знав, що я пам’ятаю, ти здивувався б. — Вирячені очі Захаруса опустилися на Баяза. — Але як справи в зовнішньому світі? Як там Юлвей?
— Як завжди, стежить.
— А що там інший наш брат, ганьба нашої родини, видатний пророк Калул?
Баязове обличчя посуворішало.
— Набирає сили. Починає діяти. Відчуває, що його мить настала.
— А ти, звісно, плануєш його зупинити?
— А що мені ще робити?
— Гм-м-м. Востаннє я чув, що Калул на Півдні, але ти прямуєш на захід. Ти збився з дороги, брате? Тут немає нічого, крім руїн минулого.
— У минулому є сила.
— Сила? Ха! Ти ніколи не змінюєшся. Дивний у тебе супровід, Баязе. Юного Малакуса Кея я, звісно, знаю. Як справи, оповідачу? — гукнув він учневі. — Як справи, говоруне? Як із тобою поводиться мій брат?
Кей і далі сидів навпочіпки на возі.
— Непогано.
— Непогано? І все? Отже, ти принаймні навчився мовчати. Як ти навчив його цього, Баязе? Я так і не зміг його до цього привчити.
Баяз несхвально глянув на Кея.
— Мені майже не довелося вчити.
— Отже... Як там казав Джувенс? Найкращі уроки — це ті, яких навчаєшся самотужки. — Захарус перевів вибалушені очі на Ферро, і його птахи всі як один перевели погляд слідом за ним. — Дивна вона в тебе.
— У ній є кров.
— Тобі все одно потрібен хтось, здатний розмовляти з духами.
— Він здатен.
Баяз кивнув на Дев’ятипалого. Біляк вовтузився зі своїм сідлом, але тут отетеріло підвів очі.
— Він?
Захарус насупився. Багато гніву, подумала Ферро, але є в ньому і печаль, і страх. Птахи в нього на плечах, на голові та на кінці його палиці випростались і розправили крила, а тоді замахали ними та закрякали.
— Послухай мене, брате, поки не пізно. Відмовся від цієї примхи. Я виступлю разом із тобою проти Калула. Виступлю разом із тобою та Юлвеєм. Ми будемо втрьох, разом, як у Старий час, як ми виступали проти Творця. Згуртовані маги. Я тобі допоможу.
Запала довга тиша, а на обличчі в Баяза з’явилися глибокі зморшки.
— Ти мені допоможеш? Якби ж то ти запропонував свою допомогу колись давно, після падіння Творця, коли я благав
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Раніше, ніж їх повісять», після закриття браузера.