Читати книгу - "У карнавалі історії. Свідчення, Леонід Плющ"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
З 68-го року була широко розповсюджена книжка маркіза де Кюс-тіна «Миколаївська Росія» (у 20-х роках її було видано і в СРСР, але в 60-х дістати її було важко. Довелось видати у самвидаві). Маркіз безжально розповідає про порядки в Росії Миколи Палкіна: брехня, крадіжки, бруд. І таке все знайоме, наче він написав про Росію притчу. І ця притча відбиває сутність Росії.
До попередньої схеми «бісівщини» доведеться додати ще й лінію царів, татаро-монгольських ханів, Івана Грозного, Петра І, Катерини II, Миколи І, Миколи II у всій повноті їхніх пороків.
А Пугачов тоді моделює майбутнє переродження революції 17-го року: боротьба з царем і поміщиками в ім’я нового, гарного царя Пугачева, лже-Петра III. Ну й веселенька виходить лінія розвитку Русі Великої. Але теж однобока. Звідки ж тоді Пушкін, Толстой, Достоєвський, Солженіцин (у всій їхній суперечності, бо вони у своїй творчості висловлюють не тільки краще в російському народі)?
Цікава у російській культурі постать Гоголя. Перший етап його творчості — Україна, її дух, висловлений російською мовою. Кажуть, що Горький ображався, що другий період творчості Гоголя — про Росію — вирізняється сатиричністю. Так, щедра казочка, фантазія й іскристий гумор перейшли у фантазію сатирика, фантазію, що межує з хворобливістю. Правда, були ще миргородські повісті, перехідні. Але тут сатира не похмура, а весела, навіть з симпатією до деяких «негативних» персонажів.
Трохи прояснюють відмінність між етапами Гоголевої творчості два його листи, що ходили в українському самвидаві. Виявляється, Гоголь усвідомлював себе українцем і дуже страждав, що українська культура, по суті, зникла і ніколи не відродиться. Може, цей біль і виявився в тому, що бачення Росії у Гоголя переважно сатиричне? Коли ж він спробував подолати свій націоналізм, побачити позитивне в Російській імперії, то не зміг — ні як художник, ні як мислитель.
З літературознавцем, критиком Іваном Світличним ми намагались зрозуміти ще одне явище. Українські мотиви, український дух, елементи української мови у Гоголя збагатили російську культуру. Але ось Шевченкові російські поеми і проза для обох культур минули безслідно. Адже ж все у поемах — типово шевченківське. Проте ті самі образи, ті самі ідеї в українських його поемах зачаровують, читач на них більше відгукується, а в російських вони мертві. Шевченків пафос видається солодкавим, романтизм — сентиментальністю. Те, що у Гоголя таке прекрасне, — українські слова, що раптом вириваються з його душі, — у Шевченка виглядає дисгармонією, руйнуванням російської мови.
Взаємодія двох споріднених мов може і збагачувати одна одну, і псувати. Недарма росіяни часом незадоволені «українізмами» в сучасній російській мові. Щоправда, це тут класове явище: забруднюють російську мову якраз вірнопіддані «хохли»-москвофіли — Гречки, Підгірні чи Хрущови і Брежнєви, що згубились в Україні.
Але й українську мову часто псує та ж партійно-бюрократична лінія. «Взаємне збагачення» відбувається переважно через канцеляризми, що відірвалися від стихії живої народної мови. Ця відірваність відбиває відірваність самих носіїв цієї мови-покруча від народу.
Українська мова, гинучи, метиться тим, хто її поглинає, і в інший спосіб.
Безліч русифікованих українців-малоросів говорять покаліченою українізмами — словами, зворотами, акцентами — російською мовою і прищеплює їй цю малоросійську суміш. У мовних процесах відбивається історія людських взаємин. Неприродна дружба народів, за якою таяться образи, неповага, презирство, ненависть, заздрість, комплекс неповноцінності та його зворотній бік — хамство, відбивається у невільній, дисгармонійній взаємній інфільтрації мов.
*
Знову приїхавши до Москви, я ближче познайомився з російським націоналізмом в зародку в поганому розумінні цього слова. У Москві був клуб «Батьківщина». Я не зміг зустрітися з кимось з його членів. Ходили чутки, що «русити» (як їх називали) тужили за істинно російською державою, за царицями Катериною II, Єлизаветою і за істинною російською мовою.
Мені вдалось лише поговорити з однією дівчиною — вона була близька до «руситів», але до клубу не входила. Розумна, трохи знає історію Росії, непогано знає російську літературу.
Вона пояснила, що «істинні російські люди» стурбовані тим, що всякі там євреї, комі, мордва та інші сміють вважати себе за росіян, наважуються своїм акцентом і неграмотними словами псувати російську мову.
— А що ж їм робити? Радянська влада хоче їх зробити росіянами, а ось істинний російський народ не хоче, щоб вони говорили по-російськи. Росіяни їдуть до них, на їхню землю, майже ніколи не вивчають їхньої мови й вимагають, щоб нацмени відповідали їм російською. А вони ж не можуть вигнати втришия «старшого брата» зі своєї республіки — націоналізм, шовінізм.
Руситка відповіла мені, що це українці їдуть в Росію, щоб захопити великі посади.
У Москві чотири тюрми. І начальники усіх цих тюрем — українці (я потім перевіряв — чи то двоє, чи то троє).
— Знаєте, здійсніть тоді дореволюційне гасло героя одного з романів письменника Винниченка «Геть кацапів з наших українських тюрем!» Проженіть з Мордовських таборів нацменів (добре буде, коли й своїх виженете), тоді не буде у вас хохлів на чолі держави.
Чому росіяни озлоблені на нацменів, зовсім не зрозуміло. Коли з’являється український чи єврейський шовінізм або ж гординя, що тісно пов’язана з шовінізмом, то це через комплекс неповноцінності, через неповагу до свого народу й скривдженості, зла на гнобителів. І гординя деяких українців, і месіанство деяких євреїв неприємні й жалюгідні.
Коли українець гордо каже «гетьман Сагайдачний сім разів палив Москву» й підраховує, у скількох знаменитих росіян була частка української крові (і навіть доводить, що саме ця половинка, четвертинка, восьма частинка зробила його великим), то мені, українцеві, соромно — невже ми аж такий безталанний народ, що треба нам шукати своїх великих серед росіян? Та коли подібне роблять росіяни, коли вони доводять, що вони гарні (яка ж людина, поважаючи себе, буде таке доводити?), що вони врятували, рятують і врятують світ, що вони най- най- най-… то стає сумно за їхній народ (який великий, як і всі народи) і до сліз смішно: скільки їх мучили, скільки вони самі себе мучили, а й собі туди ж — ми «боговибраний народ».
Чому ж панівній нації
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «У карнавалі історії. Свідчення, Леонід Плющ», після закриття браузера.