Читати книгу - "Несподівана вакансія"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Суквіндер кивнула. Здавалося, ніби їй запхали в рота вату.
Гнів Парміндер накотився на Суквіндер, неначе хвиля, збивши її з пантелику й не даючи змоги отямитись.
— Чому? Чому? Ти знову мавпуєш ту лондонську дівку? Хочеш її вразити? Джас і Радж такого ніколи б собі не дозволили, ніколи. То чому ти таке робиш? Що з тобою? Тобі подобається бути ледачою роззявою? Думаєш, що порушувати правила — це круто? Як, на твою думку, я почувалася, коли мені дзвонила Тесса? Та ще й під час роботи… мені ще ніколи не було так соромно… ти просто огидна мені, чуєш? Що, ми мало тобі даємо? Мало допомагаємо? Та що з тобою, Суквіндер?
Суквіндер зробила відчайдушну спробу зупинити мамину тираду і згадала ім’я Кристал Відон…
— Кристал Відон! — аж скрикнула Парміндер. — Та це ж дурепа! Чого ти взагалі її слухаєш? Ти їй сказала, що я намагалася врятувати життя її клятій прабабі? Ти їй це сказала?
— Я… Ні…
— Ну, якщо ти слухаєш таких, як Кристал Відон, то ти в нас просто безнадійна! Це що, твій рівень, Суквіндер, так? Ти волієш прогулювати, працювати в кав’ярні й профукати блискучу нагоду здобути освіту, бо так легше? То ти для цього була в одній команді з Кристал Відон, щоб опуститися до її рівня?
Суквіндер подумала про Кристал і її ватагу, які тільки й чекали, поки зупиниться потік машин, щоб перебігти на другий бік вулиці. Як можна це пояснити матері? Годину тому в Суквіндер ще жевріла малесенька надія, що вона може довіритися мамі, принаймні про Жирка Вола…
— Геть з моїх очей! Геть! Я поговорю з батьком, коли він повернеться… іди геть!
Суквіндер почвалала нагору. Зі своєї кімнати озвалася Джасвант:
— Що там за крик був?
Суквіндер не відповіла. Вона пішла у свою кімнату, зачинилася там і сіла на краєчок ліжка.
Та що з тобою, Суквіндер?
Ти просто огидна мені.
Тобі подобається буди ледачою роззявою?
А на що вона сподівалася? На теплі обійми й розраду? Та чи Парміндер хоч раз у житті її пригорнула? Більшу розраду можна було отримати від леза бритви, захованого в її іграшковому зайчикові. Але при всьому бажанні, при всій нестримній потребі різати й пускати кров серед білого дня, коли ніхто в хаті ще не спить, а батько з хвилини на хвилину з’явиться, — це ні до чого.
Чорне озеро відчаю й болю, що переповнювало Суквіндер і просилося на волю, спалахнуло полум’ям, немовби його облили бензином.
Хай знає, як це боляче.
Суквіндер встала, перетнула кімнату, сіла у крісло і вдарила пальцями по клавіатурі.
Суквіндер, як і Ендрю Прайс, зацікавилася розповідями того дебільного вчителя інформатики на заміні, який аж зі шкури ліз, аби вразити дітей своєю хакерською майстерністю. На відміну від Ендрю та інших хлопців, Суквіндер не вантажила його зайвими запитаннями, а просто спокійно пішла додому й передивилася все онлайн. Майже кожний сучасний веб-сайт має захист проти типової ін’єкції SQL-коду, але коли Суквіндер почула розмову її матері про анонімну вірусну атаку на сайт пеґфордської місцевої ради, то зрозуміла, що захист на цьому старому недолугому сайтику, напевне, мінімальний.
Суквіндер завжди було простіше друкувати, ніж писати від руки, а прочитати комп’ютерний код їй було легше, ніж довжелезні рядки слів. Вона швиденько знайшла сайт з детальним описом процедури найпростішої ін’єкції SQL-коду. Тоді завантажила сайт ради.
Хакання сайту забрало п’ять хвилин, і то лише тому, що за першим разом Суквіндер помилилася при наборі коду. На її подив, адміністратор сайту так і не видалив профіль «ПривидаБарріФербразера» з бази даних, а просто стер повідомлення. Запостити нове повідомлення під тим самим ім’ям було раз плюнути.
Набагато довше Суквіндер складала текст повідомлення, що його збиралася внести на сайт. Вона місяцями носила в собі це таємне звинувачення, ще відтоді, як у новорічну ніч, за десять хвилин до півночі, з подивом помітила обличчя матері з кутка кімнати, де вона ховалася під час вечірки. Друкувала Суквіндер повільно. Автовиправлення допомагало їй з орфографією.
Вона не боялася, що Парміндер перевірить історію браузера. Мати так мало знала про неї і про те, що діється в її кімнаті, що ніколи б не могла запідозрити в цьому свою ледачу й тупу доньку.
Суквіндер натисла на кнопку мишки, як на спусковий гачок.
XI
У вівторок зранку Кристал не відвела, як зазвичай, Роббі у ясла, а вбрала його так, щоб піти на похорон баби Кет. Підтягуючи йому найменш подерті штанці, що були ще й на кілька сантиметрів закороткі, вона намагалася розповісти йому хоч трохи про бабу Кет, бо Роббі взагалі її не пам’ятав. Він не міг збагнути, який стосунок до нього мала ця баба, і які ще можуть бути в нього родичі, окрім матері й сестри. Кристал знала, що й Террі, попри всі її історійки й двозначні натяки, не мала зеленого поняття про те, хто був його справжнім батьком.
Кристал почула на сходах материні кроки.
— Не чіпай! — гаркнула вона на Роббі, який потягся за порожньою бляшанкою пива, що лежала під кріслом Террі. — Ходи сюди.
Вона потягла Роббі в коридор. Террі спустилася сходами боса, в піжамних штанях і брудній футболці.
— Ти чо’ не перебралася? — запитала Кристал?
— Бо я не йду, — відповіла Террі, проштовхуючись повз сина й дочку до кухні. — Передумала.
— Чого це?
— Бо не хочу, — буркнула Террі, припалюючи від конфорки на плиті цигарку. — І не мушу.
Кристал досі не відпускала ручку Роббі, хоч як той смикався і пручався.
— Усі йдуть, — сказала Кристал. — Шеріл, Шейн, усі!
— То й шо? — сердито відмахнулася Террі.
Кристал боялася, що так і буде: її мати в останню мить відмовиться з ними йти. Похорон звів би її віч-на-віч з сестрою Деніел, яка вдавала, ніби Террі взагалі не існує, не кажучи вже про купу інших родичів, які від неї відцуралися. Може, там буде й Анна-Марія. Кристал трималася за цю надію, немов за смолоскип у пітьмі, усі ті ночі, які вона проплакала за бабою Кет і містером Фербразером.
— Ти мусиш піти! — звеліла Кристал.
— Нічо я не мушу.
— Це ж баба Кет!
— То й шо? — знову відмахнулася Террі.
— Вона нам помагала, — сказала Кристал.
— Нє, ні краплі, — огризнулася
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Несподівана вакансія», після закриття браузера.