Читати книгу - "Вники, Міхал Шьмеляк"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
переконання, можливо, історія з ранньої юності, хто знає, можливо, одного разу вони і дізнаються. Косма
мав повідомити Головне слідче бюро про можливу причетність Пйотра Дембіцького до загибелі плічових, але вирішив це зробити, коли розбереться зі справою. Однак наразі йому довелося зосередитися на тому, щоб отримати якомога більше від свого перебування.
Він глянув на годинник. Була майже одинадцята година. Якби не смерть Рубенса, він, ймовірно, зараз піднімався б на вершини ars amandi з дівчиною, яка збуджувала його, як ніяка інша. Якщо лише вона
не була за кермом автомобіля.
Телефон пискнув, характерно для повідомлень від месенджера Фейсбуку.
Майя: Мені зараз краще.
Косма: Це добре. І перепрошую.
Майя: Служба не дружба, чи не так?
Косма: Щось у цьому є.
Майя: Не знаю, чи зможу я до цього звикнути.
Косма: Я так і не звик.
Телефон завібрував, дзвонила Майя. Косма відповів з почуттям полегшення.
– Не люблю писати, — сказала вона на початку. – Тебе тут немає, а ти маєш бути. Будь ласка, скажи
мені, що ти дізнався, і чи варто було вибрати зустрічі зі старими бабами замість моєї компанії.
– Не було варте, — відповів він.
– Дуже гарна відповідь, – засміялася дівчина. — А тепер розкажи, про що ти дізнався.
– Я підтвердив, що священик, якого я так завзято шукав, був шматком лайна, і не випадково він
опинився у Вниках. Він любив використовувати жінок в якості боксерської груші. І до такої міри, що дехто, може, й не пережив.
– Холера.
– Майя, не знаю, чи хочу я його шукати.
– Ти повинен його знайти. Особливо зараз, після цієї інформації.
– Можливо, ти й маєш рацію.
– Маю. Косма, якщо він кудись утік, то треба його зловити і віддати під суд. Не до якогось
церковного суду, я не знаю, як це називається, що там у вас в костелі.
– Які ще ми?
– Холера, я й забула, що ти не священик, вибач.
– Насилу, але вибачаю.
– Його треба покарати. І якщо він уже мертвий, тобі це теж потрібно знати.
– У Вниках я про це не дізнаюся.
– Добре, розумію. Виїжджай звідти, приступай до поліцейської роботи, мобілізуй відповідні
ресурси, перегортай небо і землю. Може, поговориш із тим журналістом і даш йому почати медіашторм.
– Ти маєш рацію, — погодився Косма.
– Як довго ти залишишся? На завтрашньому святі будеш?
– Так.
– Я відчуваю себе запрошеною. Після того їдемо до мене, так що гарненько спакуй речі. Треба
надолужувати те, що ми пропустили сьогодні. І повір, ще ніколи від тебе не втікало так багато. Вранці, після
смачного сніданку, який я подам тобі, ви повернешся до Варшави і приступиш до роботи. А я приїду до тебе
на вихідні наступного тижня, бо маю невеликий симпозіум. А ще є цілий список варшавських пабів, які ми
відвідаємо. Записав собі?
– Так, — засміявся Косма.
– Ну, тоді домовилися. Спокійної ночі. І дивись сни про мене.
– Спокійної ночі.
Він вимкнув комп’ютер і кинувся на ліжко. Напевно, це була одна із найвиснажливіших відпусток у
його житті.
Парох Стефан Мацеєвський сидів за своїм столом у парафіяльній канцелярії і закінчував готувати
проповідь для недільної меси. Через стільки років, достатньо було все описати по пунктах, йому не
доводилося досягати вершин ораторського мистецтва, парафіяни знали свого пароха, він знав їх краще, ніж
їхні дружини, батьки, діти. Сповідь робила його справжньою скарбницею всезнання.
102
Він закрутив ковпачок авторучки, опав на стільці зі шкіряною спинкою й заплющив очі. Тиша. Вся
хата була оповита тишею, отець Марек чи то знову блукав селом, чи то в навушниках плив у хвилюючому
морі інтернет-розваг. Для нього, хіба що, не було допомоги, зазвичай священики проводили тут місяць, перш ніж було прийнято рішення щодо їхнього майбутнього, у цьому випадку парох зрозумів це вже через
день, відчув це своїми кістками. Цей юнак не був придатний для священства, він бруднив його, покривав
ганьбою.
Він сумував за колишніми часами, коли семінарія була елітною школою для обраних, яка
виховувала ряди відданих Богові, гострих, проникливих, незаплямованих зіпсованістю цього світу розумів.
Сьогодні священицький стан занепадав, потопаючи в корупції, гріху, без страху перед Богом. А як можна
бути священиком, як ти можеш бути просто людиною, не маючи в собі страху Божого? Ну як? Це ж
неможливо.
Він теж одного разу здійснив помилку. Насправді, він їх вчинив чимало, але йому був даний шанс на
спокуту, на покаяння і на відшкодування. Він усвідомив свою помилку і спокутував
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Вники, Міхал Шьмеляк», після закриття браузера.