Читати книгу - "У карнавалі історії. Свідчення, Леонід Плющ"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Добродій «українець» прекрасно чує націоналістичні звороти: «У газеті „Радянська Башкирів“ виступили башкирські письменники і письменники, які живуть у Башкирії, — росіяни!» Та коли «нацмени» щодня бачать у газетах і книгах: «російські й національні», «радянські й російські» і т. д., то «інтернаціоналісти» цього не чують. Коли росіянина б’ють за те, що він росіянин, то це погано (хоча це й можна пояснити). Але чому такі росіяни не бачать, що б’ють євреїв, кримських татар, українців, грузинів, прибалтів? Бачать це тільки «атщєпєнци» — Костєріни, Сахарови, Буковські!
Як це часто й буває, російські «неофіти», тобто колишні українці, євреї, грузини, точніше висловлюють сенс «інтернаціоналістських» гасел. «Нещодавно в травні, на засіданні парткому, троє керівників знову завели розмову по-своєму. Член парткому, викладач цивільної оборони, полковник у відставці, каже до них: «А коли ж у вас буде вже одна мова і одна нація — радянська?» Ця вимога — це сенс усіх гасел Брежнєвих про єдиний радянський народ, про розвиток національних культур: «говоріть по-людськи!» Щоправда, чомусь коли кримський татарин чи єврей говорить «по-людськи», то йому нагадують, що він не росіянин: один — зрадив Батьківщину в 1941–1944 роках, інший — сьогодні зраджує.
Увесь лист русофіла переповнений доносами на татаро-башкирську верхівку і вимогами прибрати їх до рук, як і всіх, хто розмовляє «по-своєму», а не по-радянськи.
Підписав я цю статтю (як і всі інші свої статті з національного питання) псевдонімом Малорос (так українців називав до революції царський уряд, так непрямо називають себе партійні українці, коли говорять про росіян «старший брат»).
Професорів лист допоміг мені трошки краще зрозуміти логіку російського націоналізму і болісну реакцію нацменів на «дружбу народів».
Наприкінці травня дружина поїхала до Львова, а я до Москви. Вона приїхала така ж радісна, як і після Харкова. Зустрічалась з декількома українськими патріотами — Славком Чорноволом, що написав книжку «Горе з розуму» про процеси 1965–1966-го років, Михайлом Осадчим та іншими. Осадчий — колишній інструктор Львівського обкому партії, що відсидів у таборі за антирадянськість, український буржуазний націоналізм (тобто за любов до Батьківщини, за протест проти пільг «слугам народу»). Він написав чудову книгу про табір «Більмо». Таня сказала, що Осадчий і Чорновіл близькі до мене у поглядах і тактиці боротьби.
У західноукраїнських патріотів є одна істотна перевага перед східними — тісний зв’язок з селянством й робітниками, з релігійним рухом й боротьбою українських католиків за право на свою церкву. Ця перевага дає їм велику моральну силу і спонукає до більшої політичної активності. Те, що мене сердило у київських патріотів: надмірний філологізм, аполітизм, — у Західній Україні помітні значно менше.
Аполітизм східних українців призводив до того, що про репресії у Києві ми нерідко дізнавались від львів’ян або навіть від москвичів.
Якщо у Москві відбувався арешт чи обшук, ми дізнавались про це того ж дня або за декілька днів. Про київські події ми часто або зовсім не знали, або дещо дізнавались через місяць, два, рік. Наприклад, про те, що 20 липня 1969 року арештували економіста Бедрила, якого судили за український самвидав, я дізнався лише восени від москвичів, а потім від львів’ян.
(Як засвідчив погром 1972 року, КДБ виконує тут і позитивну роботу — перетворює «культурницький» аполітичний патріотизм у політичний. Постає лише питання, чи не вийде у кагебістів озлобити патріотів аж настільки, що ті стануть шовіністами. Судячи із самвидаву, з 1972 року така тенденція простежується, але назагал українські патріоти (східні) політизувались, залишаючись демократами.
Подальший розвиток української політичної думки залежить також від щирості та ясності національної програми російської опозиції. Якщо вони будуть гратись у дипломатію чи проповідувати державне єднання або, тим паче, боговибраність російської нації, то всі інші національні рухи стануть більш русофобськими, що може породити братовбивчу різню у майбутньому та новий ГУЛАГ, нині антисоціалістичний. Росіяни, знову вигравши в сенсі ідеї російської державності, як живі люди залишаться рабами.)
У Москву я привіз український самвидав, інформацію для «Хроніки».
Галя Габай, дружина арештованого поета Іллі Габая, автора багатьох колективних листів, приїхала з Ташкента (там відбувалось слідство у справі Іллі) і розповіла про суд над десятьома кримськими татарами. Татари ще раз показали нам, демократам, силу руху, який підтримує весь народ.
Досі на процесах опозиціонери більше чи менше пом’якшували свою позицію — одні з тактичних міркувань, інші через аполітичність, треті вважали, що дискусії з псевдосуддями безглузді.
Усі три позиції обґрунтовані. Та коли знаєш, що за тобою — весь народ, то твоя доля, твої погляди, тактика на суді відходять на задній план.
По суті, вперше політичні поводились на процесі, як політичні на дореволюційних процесах. Вони викривали суддів на кожному слові й не приховували своєї ворожості до катів.
Татари почали бій вже на формальній частині судового допиту: прізвище, ім’я, по батькові, національність, партійність та інші анкетні дані підсудних.
Вони поставили вимогу, щоб процес висвітлювався у пресі, щоб на ньому були присутні спостерігачі від ЦК КПРС і Радянського уряду (бо ж судили фактично не десятьох осіб, а народ) і т. д.
Спочатку до зали впустили тільки кагебістів. Тоді татари заявили, що участі в процесі не братимуть. Людей впустили. Коли декілька осіб почали записувати допит підсудних, кагебісти забрали записи.
Міліціонери-узбеки, які охороняли будинок суду, тихо висловлювали співчуття татарам та ненависть до росіян.
Мій давній знайомий Ролан Кадиев, типовий інтелігент (за що з нього по-дружньому підсміювались його друзі-робітники, згадуючи, як він, товстун, стрибав з вікна вагону, коли їх, представників народу, везли етапом з Москви у Ташкент). Він до суду голодував на знак протесту проти того, що тюремники відмовились дати тим, хто перебував під слідством, юридичну й політичну літературу.
Галя розповідала, що цей товстун був худий, як скіпка, і ледве рухався. Але тримався дуже сміливо й гідно. Він, як і решта, відхилив прокурора, жорстокі вироки й цинізм якого були добре знані (за законом підсудний може відхилити усіх офіційних представників влади). Кадиєв відхилив також і судцю, як члена КПРС, — одне із звинувачень полягало якраз у тому, що татари виступали проти політики КПРС. Значить, суддя, як член КПРС, — зацікавлена особа. З юридичного погляду це достатня підстава для того, щоб відхилити суддю.
Коли одного з підсудних запитали, чи його раніше судили, він відповів: «Так, у 1944 році разом з усім народом, звинуваючи у зраді Батьківщини!»
Використання формальної радянської законності у нашому русі новиною не було. Але татари здійснили його на
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «У карнавалі історії. Свідчення, Леонід Плющ», після закриття браузера.