Читати книгу - "Вники, Міхал Шьмеляк"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
фургону і до того, що умовно можна назвати двором. Поруч він нікого не бачив.
Молодий поліцейський рушив стежкою до галявини з Диявольським деревом. Саме тут кілька годин
тому він ганявся за загадковим чоловіком, а може, все-таки, це була жінка? Невже йому так хотілося
побачити в персонажі, що біжить, когось конкретного, що він одразу представив собі костельного? Цілком
можливо, людський розум може грати чудові трюки, і художники пам'ятних портретів могли б, мабуть, сказати про це найбільше.
Надходив вечір, ліс уже не був зеленим і приємним, він ставав тим таємничим лісом із дитячих
казок, куди не можна було заходити одному, бо там чатував великий і дуже злий вовк. Незважаючи на свій
вік і відсутність віри в привидів, упирів і чудовиськ, що ховаються в хащах, Косма почувався не в своїй
тарілці. Ах, ця уява. Невже ліс, як Диявольське дерево, збирався раптом вирушити на полювання на прокляті
душі?
З відчуттям полегшення він вийшов на галявину й зупинився як вкопаний. Біля дерева товклося
кілька людей, горіли свічки, хтось залишив квіти. Так чому ж він здивувався? Адже це була нормальна
поведінка, на місцях трагедій люди ставили хрести, запалювали свічки, залишали якісь свідоцтва пам’яті, навіть у вигляді квітів чи м'яких іграшок, якщо жертви були дітьми. Поліцейський підійшов ближче й упізнав
одного чоловіка з-під крамниці, але не пам’ятав його імені. Це був той лисий. Решту людей він не знав, за
винятком однієї дівчини, яка відразу підійшла до нього.
– Яка зустріч, – привітала його Сільвія.
– Я не очікував тут такого натовпу.
– Ні? Адже він майже житель Вників. Ви самі бачили, як тут усі ним опікують.
– Опікували.
– Так, опікували, важко звикнути, що його вже немає. Скільки себе пам’ятаю, він був у Вниках. Ще як
дитсадкові шмаркачі, ми один одного лякали, що він нас з’їсть або викраде. Потім, у старші шкільні роки, ми
зневажали його, тому що ніхто не хотів кінчити так, як він, він був постійним застереженням від марнування
життя. Тепер він був наш, і ми піклувалися про нього, як про самотнього дідуся, забутого родиною.
– І що? Він помер від надмірної турботи? – запитав Косма.
Дівчина подивилася на нього з подивом, який швидко змінився на трохи пустотливу посмішку.
– Він покінчив життя самогубством.
– Це вирішуватиме поліція.
Сільвія швидко поклала палець йому на губи. Він був теплим і пахнув фруктами. Косму одразу ж
охопила хвиля збудження.
– Перш ніж щось сказати, подумай, — сказала дівчина і делікатним рухом голови показала на інших
людей, які зібралися біля дерева. – Його любили, йому допомагали, тут ніхто не хоче чути, ніби його хтось
убив.
Косма делікатно відсунув її руку.
98
– Це не змінює того факту, що так не було, — сказав він. – Вибач, але якщо десь горить, ігнорування
цього не загасить полум’я.
– Ой, заспокойся. Подивись, люди прийшли віддати шану близькій людині. Він не народився поруч, але з власної волі вирішив жити з ними. тут. У Вниках.
– Можливо, не зовсім сам.
– Цього ніхто не знає, а може, й не хоче знати. Знання загубилося десь у забутті. Натомість хочуть
бути впевненими, що в їхньому регіоні живуть лише добрі люди, які нікого не вбивають, які живуть за
Божими заповідями, а не просто говорять про них. Якщо вони зустрінуть безхатченка або заблукалого, то
безкорисливо допоможуть йому і подбають про нього.
Косма пильно глянув на Сільвію. Це була не та людина, яку він зустрів першого дня в крамниці, на
перший погляд пуста, яка говорила тільки про те, як би повеселитися і якнайшвидше виїхати з села. Хто з них
був справжнім, проста дівчина з крамниці чи ця тут, яка вела з ним досить цікавий обмін аргументами?
– Ні, Сільвія. Я не купую цього романтичного образу богобоязливих місцевих жителів, які наспівують
гімн про Ангельську процесію біля Диявольського дерева. На мою думку, це не було самогубство. Подібної
думки дотримується і прокуратура. Ця пастельна картина також робить жахливо потворним зникнення
священика Пйотра Дембіцького. Чим більше я питаю, перевіряю і шукаю, тим більше бруду знаходжу.
– А завтра ще й свято буде, – додала вона.
– Так, ти сама обіцяла мені допомогти.
– Я вбиваю ножа в спину місцевій громаді.
– Заради її ж добра. Хоча ти погрожувала, що підеш звідси.
Дівчина не коментувала. Вона мовчки дивилася на людей, одні тільки прибували, інші мовчки
поверталися в село. Палаючі свічки біля підніжжя дерева випромінювали чарівне сяйво, яке миттєво
збудило уяву Косми. Ось кровожерливий монстр, дуб, посаджений до того, як перші християнські місіонери
прибули в цю місцевість, схилився на галявині, задоволений принесеною йому жертвою. Йому не
доводиться з тріском відривати товсте коріння, турбуючи нечисть, що живе в його надрах, кров прийшла до
нього сама, про це подбали віряни.
Стоп. Бракувало лише теорії про давньослов’янський культ, який культивує традицію людських
жертвоприношень.
– Диявольське Дерево, — відізвалася Сільвія.
– Що?
– Це
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Вники, Міхал Шьмеляк», після закриття браузера.