Читати книгу - "Вники, Міхал Шьмеляк"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
вибрав і йому недостатньо Божої любові, він повинен мати жіночу любов? Якщо твоя мати тебе недостатньо
любила, ти починаєш шукати інших жінок. Але в його очах я бачу доброту.
– А як же Пьотр? – запитав Косма, згадавши, що Сільвія сказала про нього, що від спілкування з ним
у неї по спині пробігали мурашки.
– Пьотр не повинен бути священиком, – твердо відповіла Люцина. – Коли він дивився на людину, у
того аж серце в п'яти збігало. Це як із собакою, іноді дивишся на неї і знаєш, що вона вкусить. Він, мабуть, теж знав, що це видно, що він відчував, що так далі тривати не може, і, як мені здається, зібрав речі і втік.
Люцина повільно кивнула, ніби підтверджуючи сказане.
– А що буде з тими, кому перебування тут не допоможе? - спитав він.
– Зазвичай, коли я вранці приходжу готувати сніданок для пароха, кімната для гостей уже порожня.
Моя робота — стежити, щоб вони не вмирали з голоду та бруду.
– Отже, пані не знає?
– Я знаю, чи хтось знаходиться в згоді сам із собою, чи йому нічого не допоможе. Ви також бачите, що хтось не може знайти собі місця в світі. З пана такий поліцейський, що ніхто не повірить. А отець Стефан
каже, що пан теж був в семінарії?
– З поліцією так, що люди надивилися фільмів, начиталися кримінальних історій, а потім вважають, що кожен поліцейський алкоголік, бурчить, сильно курить, лається і кричить на всіх. Коротше: бидло.
Насправді таких дуже мало, особливо зараз. Часто це люди з юридичною освітою, освічені, розумні та
досвідчені. Щодо семінарії, то я там був.
– З тебе був би хороший священик, — переконано сказала Люцинка.
– Звідки пані знає?
– Бо ти хороша людина. Пан до Вників ніколи б не потрапив.
– Але ж потрапив.
Вона кивнула й долила наливки в келишки.
– Мабуть, так Бог хотів.
Косма повернувся до своєї квартири, і в його голові знову злегка шуміло. Візит до Люцини був
несподівано приємним, і, незважаючи на не дуже приємне перше враження, економка пароха йому
сподобалася. Будучи на порозі хати, він подумки вилаявся, що забув у неї запитати її про Ісуса, що сходить із
хреста, але що це за запитання? Не було сенсу питати.
Було вже після шостої години вечора. Косма сів за ноутбук. Відкрив фотографію, надіслану Майєю, і
завантажив її в пошукову систему "Гугл", але там були лише схожі зображення, без прямого зв’язку. Ну, це
було б надто легко.
Раптом спалахнув значок пошти, сповіщаючи про надходження нового повідомлення. Сподіваюся, щось від Синиці. Косма був дуже здивований, тому що електронний лист був від Майї. Назва була скупою і
дещо загадковою: "Пауль Ост".
Він відкрив повідомлення. Всередині був вкладений файл у форматі PDF та графічний файл з ескізом
церкви у Вниках. Сама будівля нічим не відрізнялася від нинішньої, але на задньому плані художник
розташував споруди, які, ймовірно, належали монастирю.
Електронний лист містив одне речення від Майї:
Мій професор знайшов цю інформацію про Вники.
96
І все. Жодних пояснень, коментарів чи навіть завуальованих натяків на їх нинішній стан підвищеної
напруги.
Косма відкрив файл.
Пауль Ост був художником, любителем Карконоських гір та Нижньої Сілезії. У 1910 році він
оселився в Собєшуві, багато мандрував околицями, його ескізи та малюнки переносять нас у цікаві місця, пов’язані з цим краєм. Я натрапив на цікаву замітку 1912 року, яку перекладаю польською, бо він писав
рідною, німецькою, мовою.
"Туманний ранок, руки ціпеніють, важко тримати віжки, коли з'жджаю до Вників. Осінь у розпалі, але тут, у долині, приморозок заважає насолодитися останніми променями сонця. Зупиняюся біля першої
хати, мене зустрічають усміхнені люди. Господар, прізвище якого вимовляється дивно, як наше
"Валашак", запрошує мене до себе додому, де презентує російський винахід для заварювання чаю, привезений із його військових походів. Я раніше бачила самовари, але до цього представлення ставлюся з
повагою, захоплююся складним ритуалом подачі чаю, а він міцний і має смак дубового диму. Господар
щедро пригощає варенням, є й домашня горілка, якої він мене не шкодує, і навіть зважаючи на справді
зимову, а не осінню погоду, провізією на дорогу я забезпечений. Коли я запитав, що цікавого можна
побачити в цій місцевості, пояснивши, що я документаліст і увіковічую природу, а також варті уваги
споруди, мене ведуть до католицького костелу. Просять, нагадати легенду, пов’язану з польським
лицарем, який захопив велику здобич у битві під Танненбергом і частину її пожертвував костелу. Серед
цих трофеїв є хрест із фігурою Ісуса Христа в натуральну величину. Але зробити ескіз цього хреста мені
не дозволили, з причини власника цього місця, який прогнав мене, лаючись польською мовою. Я запитав
свого провідника, чому я образив цього маленького чоловічка, чия статура нагадувала горгулій, яких я
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Вники, Міхал Шьмеляк», після закриття браузера.