Читати книгу - "У карнавалі історії. Свідчення, Леонід Плющ"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Інформацію про суд я передав у «Хроніку».
*
Із запізненням ми дізналися про два випадки самоспалення у Києві.
5 грудня (день Конституції) 1968 року ті, хто прогулювався головною вулицею Києва Хрещатиком побачили чоловіка, який біг, охоплений полум’ям. Він кричав: «Хай живе вільна Україна!» і щось ще. Я намагався що-небудь про нього довідатись, але намарне. Лікарям Жовтневої лікарні, де він помер від опіків, було заборонено будь-кому про нього розповідати. Один лікар все-таки розповів, що він запитував, вмираючого: «Навіщо ви це зробили? Адже ж ніхто про вас так і не дізнається!»
— Зате мій син знає і буде пишатись своїм батьком! Я — не мовчав!..
Про це з’явилась коротенька замітка у «Хроніці». З неї ми дізнались, що людина, яка підпалила себе — в’язень сталінських таборів Василь Омелянович Макуха.
Одна стара жінка переказала мені те, що бачила:
— Дурень якийсь підпалив себе, біг по вулиці і дурниці якісь кричав!
10 лютого 1969 року біля будинку Київського університету спробував спалити себе Микола Бериславський, що також відсидів термін за Сталіна. Його врятували тільки для того, щоб дати два з половиною роки за статтею про антирадянську пропаганду. На суд не пустили навіть родичів.
І Макуха, й Бериславський свого часу боролись у лавах Української повстанської армії проти німецьких та радянських окупантів.
За якийсь час після самоспалення в українському самвидаві з’явилась стаття про них. Я хотів дістати її для «Хроніки», та не зумів.
13 квітня в Латвії, протестуючи проти окупації Чехословаччини, підпалив себе молодий талановитий математик Ілля Ріпс. Нині він в Ізраїлі займається якимись фантастичними кабало-кібернетичними дослідженнями Тори. Ріпса і голову колгоспу Яхимовича судили, звинувачуючи в антирадянській пропаганді, і оголосили божевільними.
*
У квітні я з’їздив до Москви.
Петро Григорович Григоренко розповів мені про нові форми провокації КДБ щодо нього.
В армії, на заводах про нього розповідали, що він єврей. Начебто, вступаючи у партію, він збрехав, що українець за національністю. Це звинувачення, звичайно, смішне з юридичного погляду і навіть за партійним уставом, але не смішно, коли бачиш, як спекулюють на низьких інстинктах «мас».
КДБ почав розповсюджувати анонімного листа, якого начебто написали кримські татари. У цьому листі стверджувалось, що Григоренко — антирадянщик і божевільний.
Якось Петро Григорович показав мені на вікна сусіднього будинку. У них видно було якусь апаратуру (вони зовсім не приховували, що стежать за Григоренком, щоб залякати тих, хто до нього приходив). Одного разу до Григоренка зайшов західний журналіст. У відповідь на запитання про переслідування Петро Григорович показав на якийсь предмет, що звисав над вікном з дерева.
— Підслуховують! Ще й як нахабно — з усіх боків, у всіх кімнатах!
Наступного дня цей мікрофон прибрали.
17 квітня зателефонував невідомий і запропонував зустрітись. Григоренко, не задумуючись, відповів:
— Приходьте.
У наших умовах не варто питати: «Навіщо?» Буває, що таке питання провокує ризиковану відповідь: адже ж телефонні розмови підслуховують.
Прийти до Григоренка невідомий відмовився і запропонував зустрітись біля комісійного магазину.
— Я прийду з газетою в руці, — сказав «конспіратор».
Зінаїда Михайлівна, дружина Петра Григоровича, прокоментувала:
— Як завжди, видно ослячі вуха КДБ.
І справді, майже завжди натикаєшся на ці вуха. Те, що погано працюють заводи, інститути, колгоспи, ЦК і Політбюро, — це ще можна зрозуміти. Але душа й суть радянського суспільства — єдино поінформована, добре забезпечена й може самій собі дозволити не брехати — і навіть вона не вміє як слід працювати.
Як часто ми сміялися — запропонувати, щоб нас взяли консультантами з навчання КДБ «чистої роботи», чи що? А то вже аж соромно за опікуна нашого.
Хтось з друзів попередив, що зустріч з «невідомим» — давно підготована велика провокація.
19-го до магазину підійшов великий гурт Григоренкових друзів. Там уже стояли «ослячі вуха» — багато старих знайомих з процесів, обшуків, стеження. Стояли машини КДБ, в одній з них сидів генерал КДБ, а інша чомусь… дипломатична.
Наші стояли, вдаючи, що не впізнають одне одного. Вони також вдавали випадковий натовп.
Нарешті появився «товариш» з газетою. До нього підбіг кагебіст, щось шепнув. Той швиденько пішов геть.
За ним розійшлись обидві групи. Наші, як завжди, зі сміхом.
Петро Григорович звернувся з листом протесту до Андропова, де виклав усі факти переслідування, шантажу й провокацій. Але відповіді не отримав.
Петро Григорович вважав, що треба шукати нових форм боротьби. Самвидав привчив частину молоді й інтелігенції до думки про те, що людина має право на свободу друку. Після демонстрацій на площі Пушкіна (протест проти введення антиконституційних статей Кримінального кодексу про «наклепницькі вигадки про державний лад», про групове порушення громадського порядку й роботи транспорту, протест проти арешту Галанскова, Ґінзбурґа, Лашкової і Радзієвсько-го), на Красній площі (в серпні 68 року) перед усіма постало питання про конституційне право на демонстрації. Григоренко вважав, що треба порушити перед громадськістю питання про свободу мітингів, організацій і спілок. Для цього він подав у Московський міський виконком заяву про те, що група осіб хоче провести мітинг про свободи у СРСР. Відоповідно до закону міськвиконком зобов’язаний надати для мітингу відповідне приміщення. Московський міськвиконком відповів, що у зв’язку з якимось комсомольським заходом усі приміщення зайняті і на якийсь час відклав рішення (а потім затягнув до арешту Петра Григоровича).
Якось до Петра Григоровича прийшов гість із США. Він відрекомендувався як соратник активного борця проти війни у В’єтнамі доктора Спока. Запропонував об’єднати сили демократичних організацій США і СРСР.
Американець наївно запитав:
— А у вас є організація?
Щоправда, одразу ж з розумінням посміхнувся.
Коли генерал пояснив, що у нас свобода організацій є тільки на папері, американець запитав: «А чому ви не пробуєте вимагати офіційного дозволу створити демократичну організацію?»
Ця розмова збіглася з Григоренковими планами, і він почав пропонувати всім знайомим створити організацію, яка відстоюватиме права людини і пояснюватиме народові його права. На жаль, більшість москвичів Григоренка не підтримали, вважаючи, що це — утопія. Я спочатку відгукнувся про генералів план так само, але потім зрозумів, що розвиток правової свідомості важливіший за практичний результат (який у радянських умовах справді утопічний) — щоб уряд дозволив таку громадську організацію. Я намагався підтримати генералів план, але охочих брати участь у цьому задумі виявилось мало.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «У карнавалі історії. Свідчення, Леонід Плющ», після закриття браузера.