Читати книгу - "Історія ГУЛАГу"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Цей обмін досвідом було визнано таким важливим, що в самий розпал війни московська Культурно-виховна частина ГУЛАГу навіть взяла на себе працю видрукувати цілу брошуру з цієї тематики. Назва — з очевидними релігійними відголосками — «Повернення до життя». Її автор, такий собі товариш Логінов, описує свою роботу з кількома «відмовниками». Використовуючи хитрі психологічні прийоми, він навернув їх усіх до віри в цінність наполегливої праці.
Історії цілком передбачувані. Наприклад, в одній з них Логінов пояснює Катерині Ш., освіченій дружині засудженого 1937 року до страти за «шпигунство», що її розбите життя може знову набути сенсу — з Комуністичною партією. Іншому в’язневі, Самуїлу Гольдштейну, Логінов переповідає «расові теорії» Гітлера і пояснює йому, що означав би особисто для нього «новий європейський порядок Гітлера». Гольдштейна так надихає це дивовижне (для СРСР) звертання до його єврейства, що він відразу ж хоче іти на фронт. Логінов каже йому: «Сьогодні ваша зброя — праця», — і переконує його краще працювати в таборі. «Ваше життя, як і ви самі, потрібне Батьківщині», — каже Логінов ще одному в’язню, який, почувши такі слова, зі сльозами на очах повертається до роботи[864].
Ясно, що товариш Логінов пишався своєю роботою і віддавався їй з великою енергією. Його ентузіазм був справжній. Нагороди за цей ентузіазм теж були справжні: тодішній керівник всієї системи ГУЛАГу В. Г. Насєдкін був такий задоволений його роботою, що наказав розіслати брошуру по всіх таборах і нагородив Логінова премією у 10 тисяч рублів.
Не зовсім зрозуміло, чи справді Логінов і його відмовники вірили в те, що він робив. Наприклад, ми не знаємо, чи розумів хоч якось Логінов, що багато з тих, кого він «повертав до життя», не були винними у жодному злочині. Не знаємо ми й того, чи люди, такі як Катерина Ш. (якщо вона існувала), справді повірили в радянські цінності, чи ж вони розуміли, що, зробивши такий вигляд, вони зможуть забезпечити собі краще харчування, краще ставлення до себе і легшу роботу. Ці дві можливості не виключають одна одної. Людям, шокованим і дезорієнтованим швидким перетворенням з корисних радянських громадян на ганебних в’язнів, «прозріння» і повернення до радянського суспільства могло допомогти у психологічному одужанні, як і забезпечити їх кращими умовами, що рятували їм життя.
Насправді це питання — «Чи вірять вони самі в те, що роблять?» — це тільки частина набагато більшого питання, центрального питання про сутність самого Радянського Союзу: чи вірив коли-небудь хтось із його лідерів у те, що вони робили? Стосунки між радянською пропагандою і радянською дійсністю завжди були дивними: заводи ледве працювали, в магазинах нічого було купити, старі жінки по селах не могли дозволити собі придбати палива на зиму, і в той самий час на вулицях плакати проголошували «торжество соціалізму» і «героїчні досягнення радянської Батьківщини».
Ці парадокси залишалися тими самими і в таборах, і за їх огорожами. У своїй історії великого промислового міста сталінської ери Магнітогорська Стівен Коткін відзначає, що у газеті магнітогорської виправно-трудової колонії статті про перевихованих в’язнів написані «мовою, вражаюче схожою на те, що писали про досвідчених робітників на волі: вони працювали, вчилися, чимось жертвували і намагалися одержати перемогу над самими собою»[865].
Водночас у таборах існував ще один рівень дивовижного. Якщо у вільному світі цей величезний розрив між радянською пропагандою і радянською дійсністю багатьма вже сприймався як смішний, абсурд у таборах, здавалося, сягав нових висот. У ГУЛАГу, де в’язнів постійно називали «ворогами», забороняли їм звертання «товариш» і забороняли дивитися на портрети Сталіна, разом з тим очікувалося, що ці люди будуть працювати на благо соціалістичної батьківщини — так само, як і вільні, — і братимуть участь у «самостійній творчій діяльності» начебто з чистої любові до мистецтва. Абсурдність такого становища для всіх була очевидною. В один момент своєї табірної кар’єри Анна Андреєва стала табірною «художницею», що означало, що вона справді малювала всі ці гасла. Ця робота, дуже легка за табірними мірками, напевно врятувала їй здоров’я, а можливо, й життя. Коли через багато років я з нею розмовляла, то вона казала, що навіть не може пригадати тих гасел. За її словами, вона вважала, що «їх придумувало начальство. Щось на зразок "Ми віддаємо всі сили роботі", щось таке… Я писала їх дуже швидко і дуже гарно, але я повністю забула все, що писала. Це якийсь такий захисний механізм»[866].
Леоніда Труса, який побував у таборі на початку 1950-х років, також вражала безглуздість гасел, що розвішувалися по всіх табірних будівлях і повторювалися через гучномовці:
«У таборі була радіомережа, по якій регулярно передавали про наші трудові успіхи і лаяли тих, хто працював погано. Передачі робилися дуже незграбно, але вони мені нагадували ті, що я чув на волі. Я переконувався, що вони нічим не відрізнялися, за винятком того, що на свободі їх робили талановитіші люди, вони знали, як про все це привабливіше розповідати… але загалом [в таборі] все було, як на свободі — ті самі плакати, ті самі лозунги — крім того, що в таборі усі ці фрази звучали безглуздіше. Наприклад "Якщо взявся — роби до кінця". Або "Праця в СРСР — справа честі, слави, доблесті і героїзму" — слова Сталіна. Або всі інші гасла, як-от "Ми за мир" чи "Вітаємо мир у всьому світі"»[867].
Іноземцям, не звичним до гасел і плакатів, «перевиховна» робота здавалася навіть ще більш дивною. Антон Екарт описує типове політзаняття:
«Застосовувалися такі методи. Чоловік з КВЧ, професійний агітатор, на розум як шестирічна дитина, виголошував перед в’язнями промову про благородність напруженої праці. Він розповідав їм, що благородні люди — це патріоти, що всі патріоти люблять радянську Росію, найкращу країну в світі для трудящої людини, що радянські громадяни пишаються своєю належністю до такої країни і т. д. і т. ін., биті дві години — і все це перед слухачами, які на власній своїй шкурі відчували безглуздість і лицемірність таких заяв. Але промовець не зважав на прохолодний прийом і продовжував патякати. На завершення він пообіцяв усім "ударникам" кращу платню, підвищення пайків і поліпшення умов. Яке це враження справило на змучених голодом людей, можна собі уявити»[868].
У ще одного поляка, депортованого, політзаняття у сибірському таборі викликало ту саму реакцію.
«Година за годиною продовжував лектор свій виступ, намагаючись довести, що Бога
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Історія ГУЛАГу», після закриття браузера.