Читати книгу - "Історія ГУЛАГу"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
На жаль для поганого лектора, пише польський в’язень, його робота пішла намарно: «Чим більше він про все це патякав, тим більше ми внутрішньо опиралися, сподіваючись всупереч усьому. Обличчя ставали рішучими»[869].
Ще однин поляк — Густав Герлінг писав про табірну культурну діяльність так:
«Релікт вказівок, виданих у Москві у ті часи, коли табори справді розглядалися як напіввиховні установи. Щось гоголівське було у цій сліпій вірності чиновницькій вигадці всупереч практиці життя — щось від виховання "мертвих душ"»[870].
Такі переконання не унікальні: їх можна знайти у величезній більшості спогадів, у яких КВЧ навіть не згадується або висміюється. З цієї причини для того, хто досліджує функції табірної пропаганди, тяжко визначити її важливість для центрального керівництва. З одного боку, можна обгрунтовано твердити (як це багато хто і робить), що пропаганда в таборах, як і радянська пропаганда в цілому, була чистим фарсом, що їй ніхто не вірив, що вона творилася табірною адміністрацією тільки для того, щоб ошукувати в’язнів доволі недолугими методами.
З іншого боку, якщо пропаганда, плакати і політзаняття були чистим фарсом — і якщо ніхто в це зовсім не вірив, — то чому тоді на це марнувалося так багато реального часу і реальних грошей? Серед самих лише документів центральної адміністрації ГУЛАГу багато сотень свідчать про інтенсивність роботи Культурно-виховної частини. Наприклад, у розпалі війни, 1943 року, табори і Москва несамовито обмінювалися телеграмами: табірне начальство відчайдушно намагалося дістати в’язням музичні інструменти. Тоді ж у таборах проходив мистецький конкурс на тему «Велика Вітчизняна війна радянського народу проти німецько-фашистських окупантів»; участь у ньому взяло 50 табірних живописців і вісім скульпторів. У цей самий час, коли по всій країні не вистачало робочої сили, центральні керівні органи також рекомендували кожному табору мати своїх бібліотекаря, кіномеханіка для демонстрування агітаційних фільмів і «культорганизатора» — помічника інструктора КВЧ з числа в’язнів, який мав допомагати йому у «боротьбі» за чистоту, піднімати культурний рівень в’язнів. Організовувати мистецьку діяльність — і допомагати навчати в’язнів «правильного розуміння питань поточної політики»[871].
Інструктори КВЧ також кожні півроку або щоквартально звітували про свою роботу, часто подаючи дуже докладні переліки своїх досягнень. Інструктор КВЧ Воркутлагу, в якому тоді утримувалося 13 тисяч в’язнів, подавав такий звіт і 1943 року. Документ на 21 сторінку починається з визнання, що у першій половині 1943 року виробничий план табору «виконано не було». Однак у другому півріччі було вжито заходів. Культурно-виховна частина зробила свій внесок у «мобілізацію в’язнів на виконання і перевиконання виробничих завдань, поставлених товаришем Сталіним», у «повернення в’язням здоров’я і підготовку до зими» та у «подолання недоліків у культурно-виховній роботі»[872]. Після цього керівник табірної КВЧ переходить до розповіді про застосовані ним методи. Він відзначає, що протягом другого півріччя було виголошено 762 промови на політичні теми, які прослухали 70 тисяч в’язнів (очевидно, дехто слухав не по одному разу). В той самий час КВЧ провела 444 політінформації, на яких були присутні 82 400 в’язнів; видала 5046 стінгазет, які прочитали 350 000 осіб; влаштувала 232 концерти і театральні постановки, показала 69 кінофільмів і організувала 38 театральних груп. В одній із них навіть було складено пісню, яка з гордістю цитується у звіті:
Наша бригада дружна,
Нас долг наш зовет,
Нас стройплощадка ждет
Фронту наша работа нужна.[873]
Цій величезній роботі можна знаходити багато пояснень. Можливо, Культурно-виховна частина виконувала у бюрократії ГУЛАГу функцію останнього офірного цапа: якщо плани не виконувалися, то це не через погану організацію і погане харчування в’язнів, не через ідіотську жорстокість у роботі і не через брак валянків, а через недоліки у пропаганді. Можливо, винною була суворість бюрократичних правил: коли центр сказав, що мусить бути пропаганда, то всі робили все для виконання наказу, ніколи не ставлячи його під сумнів. Можливо, московські начальники були такі далекі від того, що відбувалося у таборах, що справді вірили в те, що 444 політінформації і 762 виголошені промови змусять голодних людей краще працювати — хоча за наявності також доступних їм звітів перевірок таборів повірити в це тяжко.
Чи, можливо, жодного доброго пояснення просто немає. Радянський дисидент Володимир Буковський, який сам був в’язнем (дещо пізніше), на моє запитання про це знизав плечима. Він сказав, що в цьому парадоксі полягає унікальність ГУЛАГу: «В наших таборах ви мусили бути не просто рабом, а ще й співати і усміхатися під час роботи. Вони прагнули не просто гнобити вас: вони хотіли, щоб ви за це були їм вдячні»[874].
Розділ 12
ПОКАРАННЯ І ЗАОХОЧЕННЯ
Кто не был тот будет.
Кто был не забудет.
Радянське прислів’я про тюрму.[875]
ШІЗО: ШТРАФНИЙ ІЗОЛЯТОР
Дуже небагато радянських таборів дожили до теперішніх часів, навіть як руїни. Цікаво, що водночас доволі багато «штрафных изоляторов» — штрафних ізоляторів — скорочено ШІЗО — стоять до сьогодні. Від Лагпункту № 7 Ухтпечлагу не залишилося нічого — крім штрафного блоку. Зараз тут майстерня автомеханіка-вірмена. Він залишив на місці загратовані вікна, сподіваючись, як він каже, що Солженіцин купить у нього цю будівлю. Нічого не залишилося від сільськогосподарського лагпункту в Айжеромі (Локчімлаг) — крім, знову ж таки, його штрафного блоку, тепер перетвореного на житловий будинок, у якому мешкають кілька сімей. Одна старша жінка, яка тут живе, дуже хвалить добротність дверей. У цих дверях і досі є вічко та щілина посередині, через які наглядачі колись стежили за в’язнями і в які просували їм їхні хлібні пайки.
Довге життя штрафних блоків
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Історія ГУЛАГу», після закриття браузера.