Читати книгу - "Історія ГУЛАГу"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Поряд з підготовкою стінних газет КВЧ також показувала кіно. Густав Герлінг дивився американський музичний фільм, «де було повно дам в турнюрах, чоловіків у жилетах в обтяжку і жабо», а також пропагандистський фільм, який закінчувався «торжеством добра»: «…незграбний студент посів перше місце у соціалістичному змаганні, а потім з палаючими очима виголосив промову про те, що при соціалізмі фізичну працю піднесено на п’єдестал пошани»[855].
Деякі кримінальні в’язні користувалися перевагами темних кінозалів для вбивств. Один в’язень згадував: «Пригадую, як в кінці одного з таких кіносеансів на ношах винесли труп»[856].
КВЧ також влаштовувала футбольні матчі, змагання з шахів, концерти і вистави, які поважно називалися «самостійною творчою діяльністю». В одному з архівних документів є перелік такого репертуару ансамблю пісні і танцю НКВД, який гастролював таборами:
1. Пісня про Сталіна.
2. Козацька дума про Сталіна.
3. Пісня про Берію.
4. Пісня про Батьківщину.
5. Битва за Батьківщину.
6. Все для Батьківщини.
7. Пісня про воїнів НКВД.
8. Пісня про чекістів.
9. Пісня про далеку прикордонну заставу.
10. Марш прикордонників[857].
Були і дещо легші номери, як-от «Давай закурим» та «Пісня про Дніпро», в останній принаймні оспівувалася річка, а не таємна поліцейська інституція. До театрального репертуару входили деякі п’єси Чехова. Втім, переважна більшість культурно-мистецької роботи, бодай в теорії, мала на меті в’язнів виховувати, а не розважати їх. В одному наказі з Москви 1940 року проголошувалося: «Кожен виступ має виховувати в’язнів, формувати у них вищу трудову свідомість»[858]. Як ми побачимо далі, в’язні навчилися використовувати ці спектаклі також і для того, щоб допомогти собі вижити.
Однак «самостійна творча діяльність» була не єдиною турботою КВЧ — не була вона і єдиним шляхом до легшої роботи. На Культурно-виховну частину також було покладено відповідальність за збирання пропозицій щодо поліпшення і «раціоналізації» праці в’язнів — завдання, до якого ставилися зі зловісною серйозністю. У своєму піврічному звіті до Москви один табір у Нижньоамурську без тіні іронії доповідав про отримання 302 рацпропозицій, з яких було втілено 157, внаслідок чого заощаджено 812 332 рублі[859].
Ісаак Фільштинський з великою іронією пише, що деякі в’язні навчилися добре використовувати ці заходи у власних цілях. Один, колишній водій, твердив, що він знає, як побудувати механізм, що дасть змогу машинам їздити на кисні. Схвильоване перспективою отримати справді важливу «раціоналізацію», табірне начальство надало йому для розробки цієї ідеї лабораторію: «Я не можу сказати, повірило табірне начальство у можливість подібного винаходу чи ні. Швидше за все, воно просто намагалося виконати чергову інструкцію ГУЛАГу. В кожному таборі мали бути свої винахідники і раціоналізатори… А втім, ще й справді раптом у Вдовіна щось вийде — адже тоді й табірне начальство загребе сталінську премію!» Вдовіна зрештою було викрито, коли він вийшов одного дня зі своєї лабораторії з величезною конструкцією зі шматків металу, цілі яких він пояснити не міг[860].
Як і в зовнішньому світі, у таборах продовжували проводити «соціалістичні змагання», в яких в’язні мали змагатися між собою за досягнення вищих виробничих показників. Вшановувалися табірні ударники — за свою здатність буцімто потроювати і почетверяти виконання норм. Вище, у розділі 4, вже йшлося про перші такі кампанії, які почалися у 1930-ті роки, проте вони тривали і надалі — з помітно меншим ентузіазмом і помітно більшим ступенем абсурдної гіперболізації — у 1940-х роках. В’язні, які брали участь у змаганнях, могли вибороти багато різних нагород. Одні отримували більші пайки або поліпшення життєвих умов. Іншим діставалися не такі земні нагороди. Наприклад, 1942 року нагорода за високі виробничі досягнення включала в себе «книжку отличника» — книжечку, яка відзначала статус «доброго» працівника. У ній був календарик з порожніми місцями для вписування відсотків щоденного виконання норм; було порожнє місце для занотовування «раціоналізаторських пропозицій»; список прав власника книжечки (отримувати найкраще місце в бараці, найкращу форму, необмежене право на отримання посилок і т. ін.); була там, нарешті, цитата Сталіна: «Людина, яка самовіддано працює, почуває себе вільним громадянином своєї країни, так би мовити, громадським діячем. І якщо вона багато працює і дає все, що може, суспільству, то вона — герой праці»[861].
Надто серйозно такі нагороди сприймали не всі. В’язень-поляк Антон Екарт пише про таку кампанію:
«Було встановлену фанерну Дошку пошани, на якій вивішувалися результати соціалістичного змагання. Іноді виставлявся грубий портрет "ударника" — лідера змагання, разом з досягнутими ним показниками. Це були майже неймовірні цифри — по 500, а іноді й 1000% плану. Навіть найвідсталіший в’язень міг зрозуміти, що викопати у п’ять — десять разів більше норми неможливо…»[862]
Однак інструктори КВЧ також були зобов’язані переконувати «відмовників» у тому, що в їхніх же інтересах працювати, а не сидіти у штрафних камерах і не намагатися прожити на скорочених пайках. Зрозуміло, не всі сприймали ці лекції серйозно: надто багато було інших способів змусити в’язнів працювати. Але дехто, на радість московського начальства ГУЛАГу, таки знаходився. У Москві до цієї функції ставилися дуже серйозно, проводилися навіть регулярні конференції інструкторів КВЧ, на яких обговорювалися, зокрема, питання: «Якими головними мотивами керуються ті, хто відмовляються працювати?» і «Які практичні результати приносить скасування вихідних днів для в’язнів?».
На одній такій конференції, яка проходила під час Другої світової війни, її учасники обмінялися думками. Один визнавав, що деякі «відмовники» не можуть працювати через те, що вони надто ослаблені, тому що отримують надто малі пайки. І все ж таки, твердив цей оратор, навіть голодуючих людей можна мотивувати: він сказав одному відмовнику, що його поведінка «як ніж у горло його братові на фронті». Цього виявилося досить для того, щоб переконати чоловіка не зважати на голод і працювати краще. Інший розповів, що він показав відмовникам фотографії «нескореного Ленінграда», після чого всі вони відразу пішли на роботу. Ще один розповідав, що у його таборі найкращим бригадам дозволяється прикрашати свої бараки, а найкращі працівники заохочуються до вирощування квітів на індивідуальних квітниках. У протоколі
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Історія ГУЛАГу», після закриття браузера.