Читати книгу - "Українська Повстанська Армія і Армія Крайова: Протистояння в Західній Україні (1939-1945 рр.)"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
У звіті працівників Делегатури польського уряду від 15 вересня 1943 р. за період 15 липня — 15 вересня 1943 р. зазначається, наприклад, таке: «Нова ОУН Державників приступила до виразно антипольської акції, беручи цілковиту відповідальність за різанину поляків на Волині, тероризуючи їх наразі поодинокими вбивствами й одночасно сповіщаючи у прокламаціях-наказах про необхідність вибиратися поза українські землі». І далі: «Той факт, що антипольський рух у Східній Малопольщі (Східній Галичині. — І. І.) оминає території, охоплені найбільшим впливом бандерівців, може свідчити лише про те, що останні як організація не схвалюють методів ОУН-Д»[462].
На перший погляд може здатися дивним протиставлення польськими діячами ОУН Бандери і ОУН Самостійників-Державників, адже добре відомо, що це була одна й та сама організація. Однак це лише на перший погляд. Фактично в одній і тій самій організації знаходилися на той час діячі, які мали неоднакові погляди щодо того, хто є головним ворогом ідеї побудови самостійної України, з ким і коли насамперед, а також якими методами та засобами має вестися боротьба.
І щодо цього слід зауважити таке. У свідченнях члена Центрального проводу ОУН М. Степаняка, що містяться у протоколі допиту його співробітниками НКВС від 25 серпня 1944 р., є згадка про те, що під час роботи 3-ї конференції ОУН у лютому 1943 р. він у своїй доповіді наполягав на необхідності зміни назви ОУН. Така зміна, на його погляд, була спричинена недовірою до ОУН з боку населення Східної України і сприйняттям там Організації як пронімецького формування. І хоча більшість учасників конференції не погодилася з аргументами свого колеги, але «урядуючий» на той час провідник М. Рубан-Лебедь, затверджуючи відповідну резолюцію, зробив доповнення до назви ОУН, додавши слова — Самостійників-Державників, а також дав інструкції частіше використовувати у пропаганді саме цю назву[463].
Проте хоча М. Лебедь і підтримав нову назву, якою Організація здебільшого користувалася до Третього надзвичайного великого збору ОУН (серпень 1943 р.), і саме з його ім’ям пов’язувалися дії ОУН(СД) та загонів УПА навесні — влітку 1943 р. на Волині, після його усунення на засіданні Центрального проводу з посади голови бюро проводу 13 квітня (за іншою версією 13 травня) 1943 р., ОУН Самостійників-Державників фактично представляли інші люди. Серед них слід найперше назвати військового референта Центрального проводу ОУН, а з квітня (травня) 1943 р. його керівника Р. Шухевича, провідника ОУН(Б) на Волині і першого командувача УПА Д. Клячківського, командувача 1-ї групи УПА І. Литвинчука, який здійснив чи не перше масове вбивство поляків у с. Янова Долина (Іванова Долина) на Костопільщині, внаслідок якого загинуло щонайменше 300 осіб. Між М. Лебедем та названими керівниками ОУН і УПА виник конфлікт, який позначився також на роботі Третього надзвичайного великого збору ОУН[464].
У протоколі допиту в НКВС від 19–20 липня 1945 р. іншого оунівського діяча, командувача УПА-Захід О. Луцького говориться, що на Третьому надзвичайному великому зборі ОУН М. Лєбєдь засуджував політику, яку проводив на Волині «Клим Савур», тобто Клячківський. Він вважав, що дії створених «Савуром» загонів УПА є провокаційними, оскільки німці у відповідь на незначні дії цих загонів знищували цілі поселення. Принагідно зазначимо, що якщо Лебедь насправді таке казав, то він не дуже й помилявся, оскільки справді саме акти насильства загонів УПА супроти цивільної польської людності значною мірою спричинили створення німцями з кримінальних елементів «польської» жандармерії, якій було надано свободу дій у репресіях стосовно українського мирного населення.
В іншому протоколі допиту в НКВС від 3 липня 1945 р. той самий О. Луцький стверджував, що за завданням Р. Шухевича спеціально виїздив на Волинь з метою проаналізувати діяльність Волинського Крайового проводу ОУН і проінспектувати наявні вже на той час місцеві загони УПА. Після місячного перебування на Волині він представив звіт, у якому також піддав критиці дії волинських відділів УПА в питанні ставлення до польської людності. Цей звіт обговорювався на жовтневому 1943 р. засіданні Центрального проводу ОУН(Б), яке проходило поблизу Львова в помешканні одного зі співробітників «“української” поліції». Луцький зазначав, зокрема, що «ці відділи, очолювані “Савуром” в масовому порядку знищували польське населення. Центральний провід же був проти такого знищення поляків, тим більше, що саме в цей час між Центральним проводом ОУН і польськими підпільними антирадянськими формуваннями проводились переговори щодо співпраці». Щодо цього питання, продовжував Луцький, на засіданні розгорнулась дискусія, але оскільки члени Проводу погано знали дійсний стан УПА на Волині, вони поводили себе стримано, за винятком «Сергія» (М. Степаняка), котрий рішуче виступав проти «Клима Савура»[465].
Отже, проведення антипольської акції на Волині в 1943 р. треба пов’язувати з діями не стільки М. Лебедя, скільки крайового провідника ОУН(СД) і командира місцевих загонів УПА Д. Клячківського. Саме цей діяч українського повстанського руху доклав тоді найбільше зусиль до організації не лише антинімецької й антирадянської, але й антипольської боротьби. Висловимо також припущення, що позицію «Клима Савура» стосовно поляків підтримала тільки частина членів Центрального проводу ОУН.
Тепер перейдемо до висвітлення тієї ролі, яку відіграла в подіях на Волині «польська» допоміжна поліція на службі у німців. Документи польського й особливо українського підпілля подають чимало прикладів участі поляків у німецьких каральних акціях проти українських сіл. Незважаючи на сувору заборону волинського керівництва
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Українська Повстанська Армія і Армія Крайова: Протистояння в Західній Україні (1939-1945 рр.)», після закриття браузера.