Читати книгу - "Українська Повстанська Армія і Армія Крайова: Протистояння в Західній Україні (1939-1945 рр.)"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
У зверненні до населення Волині окружного делегата польського емігрантського уряду (окремо до українців і окремо до поляків) від 28 липня 1943 г. з цього приводу зазначалося: «1. Всі поляки, жінки як і чоловіки, повинні знаходитися в лавах самостійної польської самооборони... Слід зробити все, щоб німці якомога менше людей забрали на роботу. Адже доля вивезеного на роботу населення жахлива, а сама ця робота збільшує силу нашого найлютішого ворога... 3. В жодному випадку не можна сприяти німцям. Вступ до німецької міліції і жандармерії є тяжким злочином по відношенню до польського народу. Міліціонери-поляки, котрі беруть участь в руйнуванні домів, а також у вбивстві українських жінок та дітей, будуть виключені зі складу польського народу і жорстоко покарані. 4. Співробітництво з більшовиками є таким самим злочином, що і співпраця з німцями. Вступ до радянських партизанських загонів є злочином. Жоден поляк не повинен там знаходитися»[466].
Утім зовсім не всі поляки прислухалися до порад зверхників з АК та діячів місцевої Делегатури польського уряду. Ситуація на Волині склалася таким чином, що вирішальним чинником у виборі свого місця для них служили частіше не накази керівників підпілля, а інстинкт самозбереження.
Через темно-синій колір форми «польську» допоміжну поліцію часто називали «гранатовою», хоча її одяг у рейхскомісаріаті «Україна» був відмінним від того, який носила «польська» поліція в ГГ. Ця військова формація діяла під контролем органів німецької поліції і використовувалася як допоміжна поліційна частина для охорони суспільного порядку.
«Польські» поліційні частини розташовувалися в багатьох держмаєтках (лігеншафтах), районах та містах Волині. Так, наприклад, на території Луччини у квітні 1943 р. на місце «української» поліції у Сенківичівському, Колківському та Цуманському районах місцеві поляки «зголосилися масово»[467]. Проте вже незабаром у них було відібрано зброю і видано картки на роботу до Німеччини. Багато поляків подали заяви про службу в поліції в Рожищах. Цікавою є та обставина, що німці брали не всіх. Так, із 60 осіб, що зголосилися в Рожищах, було відібрано тільки 8. У документах як українського, так і польського походження особливо яскраво простежується прагнення поляків із вступом на німецьку службу відразу придбати зброю. На адміністративні посади, залишені українцями, прийшло багато поляків на Горохівщині. Поляк очолив місцеву кримінальну поліцію. Жінка-полька очолила кріпо у Володимир-Волинському.
Особливо велику увагу, і зрозуміло чому, німці приділяли забезпеченню охороною фільварків. Деякі фільварки, разом з німцями, охороняли французи, чехи і, звичайно, поляки (наприклад, Ківерцівський район). Останні також брали участь у німецьких каральних експедиціях. У документації українського підпілля підкреслюється, що особливо планомірно нищать українців поляки саме з кріпо і лігеншафтів, до того ж «фільварки є майже виключно доменою поляків і тут вони мають осередки своєї підпільної організації»[468].
У деяких місцевостях після втечі українців до лісу в поліції їх залишилися одиниці. Під німецьким наглядом фактично перебували тільки залізнична колія й адміністративні будівлі. Німці розкидали листівки із закликом до тих, хто втік, аби вони до 25 квітня повернулися на свої місця. Деякі повернулися. Було й таке, що німці робили «наскоки» на українські села, ловили молодих хлопців і з них знову створювали поліційні батальйони. Так, наприклад, сталося в Торчинському районі. Було тут також сформовано батальйон і з поляків. У разі, коли втікачі не поверталися, їхнє господарство знищувалося, а родина розстрілювалася. Якщо колишні шуцмани тікали до лісу з худобою, німці палили їхні села.
У квітні 1943 р. тільки під час однієї акції на території Луцького району німці спалили 5 сіл: Костюхнівку, Вовчицьк, Яблоньку, Довжицю і Загорівку. Разом з німцями в ній брали участь також поляки. У квітні німці разом з «польською» шуцполіцією двічі нападали на колонію Красний Сад у Горохівському районі. Було спалено 22 господарства і розстріляно близько 100 осіб. З метою ще більше спровокувати німців на українські виступи польські поліцаї підкидали в кожну хату «компромат» — підсовували в піч, солому або якесь інше місце зброю та гранати. Так, на території Горохівського району злочинний погром німцями кількох українських сіл був наслідком, як казали, саме «польської провокації». Особливо постраждали 10 квітня жителі с. Княже. Там було спалено 40 господарств і вбито 172 особи. Німці мордували цілі родини, грабували і палили, використовуючи попередньо складені поляками списки. Під час перебування в Горохові рейхскомісар Е. Кох відповідальність за німецьку акцію в с. Княже цілком поклав на поляків. Підкреслимо, що на рахунку «польської» допоміжної поліції чимало знищених (цілком або частково) українських сіл, про що свідчать не лише оунівські документи[469], але й матеріали польського підпілля[470], а також Українського штабу партизанського руху[471].
У радянській документації можна знайти, наприклад, таке зауваження з приводу дій «польської» поліції. У доповідній записці до секретаря ЦК КП(б)У М. Хрущова один з керівників польських прорадянських партизанських загонів, створених на Волині, Р. Сатановський, повідомляв: «Польській поліції дана німцями цілковита свобода в діях щодо українського населення. На грунті ненависті до націоналістів за скоєні ними злочини польська поліція, за сприяння німців, мстить українській людності загалом...»[472]. Чимало подібних за змістом документів можна відшукати в опублікованому нещодавно 4-му томі «Літопису УПА» нової серії, цілком побудованому на радянських матеріалах
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Українська Повстанська Армія і Армія Крайова: Протистояння в Західній Україні (1939-1945 рр.)», після закриття браузера.