Читати книгу - "Українська Повстанська Армія і Армія Крайова: Протистояння в Західній Україні (1939-1945 рр.)"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Чимало інформації про результати проведених загонами УПА антипольських акцій дають звіти виконавчих референтів Служби безпеки ОУН(Б). В одному з них, наприклад, з району Млинів за час від 1 вересня до 10 вересня 1943 р. повідомлялося: «Протягом звітного часу зліквідовано 17 польських родин (58 осіб) ...Терен в загальному очищений. Ляхів чистокровних немає. Справа мішаних подружжів розглядається»[455].
В іншому документі — суспільно-політичному огляді за вересень 1943 р. — йшлося про таке: «В зв’язку з нашою проти-польською акцією поляки старалися свої перші жертви використати для протиукраїнської демонстрації, влаштовували великі похорони і намагалися звернути увагу публічної опінії на т. зв. “садизм українців” Коли наша акція прибрала загальну форму, поляки ще більше занепокоїлися. Зараз поляків в терені вже немає; всі переселилися в міста, де перебувають нелегально. Частину з них вже вивезли до Німеччини, а решта ще тримається. Німці пішли полякам назустріч і обсадили ними уряди. Прихильність німців поляки планово стараються використати проти українського населення»[456].
Документація українських повстанців найкращим чином передає не лише результати, але також характер антипольських акцій. Зацитуємо уривок одного зі звітів про проведення такої акції в селах Гірка Полонка і Городище Луцького району в червні 1943 р. Анонімний автор розповідає: «Одержав я наказ знищити два фільварки — Гірку Полонку й Городище... Без жодного стрілу всуваємося всередину фільварку. З-під конюшні пада стріл вартового. У відповідь відгукнулися наші стріли. Почався короткий, але завзятий бій. Поляки відстрілювалися з мурів. Щоб краще зорієнтуватися, звідкіль б’є ворог, запалили ми солому. Ляхи почали тікати з фільварку. Повстанці здобували будинок за будинком. З-під будинків витягали ляхів і різали кажучи: «Це вам за наші села і родини, які ви попалили». Поляки, викручуючись на довгих совітських штиках, благали: «На мілосць Бога, даруйте нам жицє, я ніц нє вінен і нє війна». А ззаду чотовий О., з розбитою головою, відзивається: «Наші діти, наші старці чи були винні, що ви їх кидали живцем в огонь?». І робота йде далі... По короткому бою ми підпалили будинки з ляхами, де вони погоріли»[457].
Ще жахливіше враження справляє характер антипольських дій у нижчецитованих свідченнях командира Української повстанчої групи «Озеро» Ю. Стельмащука, що були дані ним під час допиту в НКВС 20 лютого 1945 р. У протоколі з цього приводу зазначено: «Зігнавши геть усю польську людність в одне місце... починали різанину. Після того як не залишалося жодної живої людини, виривали великі ями, скидали туди трупи, засипали їх землею та, щоб сховати сліди цієї могили, запалювали над нею великі багаття... Так ми переходили від села до села...»[458].
Страшна картина «волинської різанини» змальована у звітах командирів радянських партизанських загонів, що діяли в той час на означеному терені. Так, у донесенні В. Бегми до УШПР від 11 квітня 1943 р. підкреслювалося: «Націоналісти проводять масовий терор проти польського населення. В селах райцентрів Степань, Деражно, Рафалівка, Клевань бульбівці не вбивають, а вирізають поголовно старих і малих та цілком спалюють польські поселення»[459].
У щоденнику іншого радянського партизанського ватажка, М. Наумова, під датою 9 грудня 1943 р. зберігся такий запис: «Минули колишній польсько-радянський кордон. По той бік — польські села, зайняті шитовцями, андріївцями, карасівцями... Поляки зустріли нас, “вельку партизанку”, з радістю. З’єднання розташувалося в Броніславці, Підралівці, Старій Гуті і навколишніх хуторах. Від р. Случ нас відділяють великі ліси, що тягнуться кілометрів на двадцять... За Броніславкою і Старою Гутою вже багато «чистих» від поляків сіл. Броніславка чекала своєї черги. На вулицях висять дзвони і рейки для сигналізації на випадок появи бульбівців. Довкола села чергують «секрети». У декого є навіть зброя: використовуються мисливські рушниці, викувані місцевими ковалями піки й шаблі. Словом, село перетворилося на фортецю, яка переживає облогу і повсякчас чекає своєї Варфоломіївської ночі».
І далі під датою 13 грудня 1943 р.: «Та сама картина в Хотині і Моквині, які розкинулися по обох берегах Случу. В них поголовно вирізано все польське населення. Гітлерівці не тільки не забороняють цю різанину, а навпаки — заохочують її. Їм байдуже, хто винищує слов’ян. А націоналісти раді старатися. І гірко й образливо за цих фанатиків»[460].
Кількість цитованих тут документів видається достатньою, щоб уявити собі в цілому характер, масштаб та результати антипольських акцій УПА на Волині. Отже, скільки б сьогодні окремі дослідники не говорили про втручання «німецького або радянського чинників» у польсько-українську ворожнечу, намагаючись інколи цілковито на них перекласти відповідальність за міжнаціональний конфлікт у роки війни, слід однозначно ствердити, що не вони все-таки відіграли в ньому ключову роль. Криваве протистояння було детерміноване, з одного боку, польським шовінізмом, а з іншого — українським націоналізмом, тим обопільним екстремізмом, що знецінював людське життя, виправдовуючи все патріотичними гаслами. І тут не може бути виправдання жодній стороні.
Звірнемо увагу на ще одну обставину. Дуже часто в радянських документах ініціаторами антипольських акцій виступають «бульбівці», а у спогадах політичних опонентів бандерівців — «рубанівці», тобто прихильники М. Лебедя («Максим Рубан»), який, як прийнято вважати, будучи на той час «урядуючим» провідником, ніс найбільшу відповідальність за розв’язаний на Волині антипольський терор. У зв’язку з цим вкотре постає питання про те, хто все-таки був його справжнім організатором.
Цікаво, що в матеріалах Делегатури польського емігрантського уряду за 1943 р., коли йдеться про антипольські акції
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Українська Повстанська Армія і Армія Крайова: Протистояння в Західній Україні (1939-1945 рр.)», після закриття браузера.