Читати книгу - "Аеропорт, Артур Хейлі"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Мене не буде вдома кілька днів. Я їду. Скоро повернуся з хорошими новинами, які тебе приємно вразять.
Кілька речей дивували Інез, коли справа стосувалася її чоловіка; він завжди був непередбачуваним, а останнім часом ще й нерозважливим. Хороші новини точно будуть несподіванкою, та вона ніяк не могла повірити в те, що такі взагалі можуть бути. Інез уже встигла побачити, як багато амбіційних планів її чоловіка хитаються і валяться, тож у ймовірність успіху ще одного повірити було важко.
Але перша частина цидулки збила її з пантелику. Куди це Д. О. зібрався на «кілька днів»? Така ж інтрига: чим він зібрався за це платити? Позавчора ввечері подружжя Ґерреро зібрало залишки грошей. Загалом набралося двадцять два долари й кілька центів.
Окрім грошей у них була єдина річ, варта чогось, яку можна було закласти; вона належала Інез — перстень її матері, й поки що жінка опиралася думці про те, щоб із ним розлучатися. Можливо, скоро доведеться скоритися.
З двадцяти двох з чимсь доларів Інез взяла чотирнадцять, щоб купити їжі та внести символічну плату за оренду. Вона бачила, яким відчаєм темніло обличчя Ґерреро, коли він клав до кишені решту вісім доларів та дріб’язок.
Інез вирішила облишити роздуми й лягти спати, як і планувала. Вона була надто виснажена навіть для того, щоби перейматися тим, як справи у їхніх дітей, хоча не мала ніякої звістки від своєї сестри у Клівленді — в якої вони жили зараз — уже більше тижня. Інез вимкнула світло у вітальні й пішла до тісної, убогої спальні.
Вона ледве знайшла свою нічну сорочку. Частину вмісту розхитаного комода з одягом, здавалося, попересували. Зрештою жінка відшукала нічнушку в шухляді з сорочками Д. О.; то були останні його сорочки, тож, куди б він не подався, змінного одягу він не прихопив. Краєм ока Інез побачила під однією із сорочок складений вдвоє аркуш жовтого паперу. Вона витягла його й розгорнула.
Жовтий аркуш був бланком, який заповнили на друкарській машинці, а Інез тримала в руках копію. Коли вона побачила, що це, то сіла на ліжко, не вірячи своїм очам. Аби бути певною, що вона все правильно зрозуміла, Інез двічі перечитала зміст бланка.
То був договір відстрочення платежу між «Транс Америка Ейрлайнз» та Д. О. «Берреро» — прізвище, як вона помітила, було з помилкою. Договір засвідчував, що «Берреро» отримав квиток туди і назад на рейс до Рима економкласом; що він вніс перший платіж — сорок сім доларів, і цим зобов’язується сплатити залишок, чотириста двадцять сім доларів, а також відсотки, регулярними внесками протягом двадцяти чотирьох місяців.
Якийсь абсурд.
Інез отупіло витріщалася на жовтий бланк. Запитання в її свідомості наздоганяли одне одне.
Навіщо взагалі Д. О. знадобився авіаквиток? І якщо знадобився, то чому до Рима? А гроші? Він не міг сплачувати ті внески, тож принаймні ця частина була логічною. Д. О. Ґерреро мав багато інших боргових зобов’язань, які він не міг виконати; борги його ніколи не турбували так, як Інез. Але, окрім боргу, звідки з’явилися ті сорок сім доларів першого внеску? Бланк підтверджував чек; гроші справді були виплачені. Але ж два дні тому Д. О. оголосив, що не має грошей більше, ніж вони зібрали, і що б він не робив з Інез, але ніколи не брехав їй.
Але ж з’явилися звідкись ті сорок сім доларів. Звідки?
Вона раптом згадала про перстень; золотий, з одним діамантом у платинові оправі. Інез завжди носила його, але тиждень-два тому в неї розпухли руки, тож вона зняла й залишила його в невеличкій коробочці в одній з шухляд у спальні. Вона вдруге за цей вечір обшукала шухляди. Коробочка була на місці — порожня. Очевидно, щоб роздобути сорок сім доларів, Д. О. заклав перстень.
Її першою реакцією був жаль. Для Інез той перстень щось та й значив; то була остання слабка ланка, яка зв’язувала її з минулим, її розкиданою сім’єю, померлою матір’ю, пам’ять про яку вона глибоко шанувала. Говорячи прозаїчніше: перстень, хоч і не мав якоїсь виняткової цінності, але був останньою надією. Поки він тут лежав, жила й думка про те, що, як би погано все не було, перстень дасть їй протриматися ще якийсь час. Тепер він зник, а разом з ним — і та маленька розрада.
Але знаття про те, звідки з’явилися гроші на перший внесок на авіаквиток, не давало відповіді на інше запитання — чому? Чому йому знадобилося кудись летіти? Чому саме в Рим?
Досі сидячи на ліжку, Інез взялася обережно все обдумувати. Наразі вона забула про свою втому.
Інез не була якоюсь фантастично розумною жінкою. Якби була, то, мабуть, не терпіла б шлюбу з Д. О. Ґерреро майже двадцять років; і навіть зараз, якби мала трішки більше звивин у голові, то обіймала б якусь серйознішу посаду, ніж офіціантки в кав’ярні на мізерну зарплату. Але час від часу, з допомогою повільних, уважних міркувань, підсилених інстинктами, Інез могла дійти правильних висновків. Особливо тоді, коли справа стосувалася її чоловіка.
Тепер інстинкт, а не мислення, попереджав її, що Д. О. Ґерреро потрапив у біду — серйознішу, ніж будь-які з тих, з якими вони стикалися раніше. Її переконали в цьому дві речі: його нещодавня нерозважливість та відстань мандрівки, яку він намірявся подолати; в теперішніх умовах сім’ї Ґерреро тільки якась надзвичайно важлива, відчайдушна справа могла вимагати поїздки до Рима. Інез пішла у вітальню й повернулася із запискою, яку ще раз перечитала. За роки їхнього шлюбу було багато записок; Інез відчувала, що ця означає не зовсім те, що в ній сказано.
Більше її міркування ні до чого не приводили. Та вона відчувала, все більше переконувалася в тому, що просто мусить, конче мусить щось робити.
Інез і на думку не спало махнути на все рукою; покинути Д. О., щоб сам розбирався з наслідками якоїсь нової дурості, яку він, можливо, затіяв. По суті, вона була простачкою з нехитрою натурою. Вісімнадцять років
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Аеропорт, Артур Хейлі», після закриття браузера.