Читати книгу - "Аеропорт, Артур Хейлі"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Та якщо не буде уламків, нагадав він собі, що вони доведуть?
Нічого! Людям, які видають авіастрахування, все одно доведеться заплатити.
Цей автобус хоч колись доїде до аеропорту?
Діти сім’ї італійців галасували й бігали туди-сюди проходом автобуса. Кількома рядами позаду мати досі щось ґелґотіла своєму чоловікові італійською; вона тримала на руках дитину, яка бадьоро плакала. Ні чоловік, ні жінка начебто й не помічали плачу.
Нерви Ґерреро напнулися, як тятива, він ледь стримувався. Хотілося вхопити ту дитину й задушити її; гаркнути на інших: «Заткніться! Заткніться!»
Вони що, не передчувають?.. Ті ідіоти не можуть зрозуміти, що зараз немає часу на дурне триндіння?.. Немає часу, коли все майбутнє Ґерреро — як мінімум, майбутнє його сім’ї… успіх плану, над яким він так старанно працював… — все, все залежить від того, чи дістанеться він до аеропорту та матиме достатньо часу в запасі.
Одна дитина, що бігала, — хлопчик років п’яти-шести, з привабливим, розумним обличчям — спіткнулася в проході та впала на бік у порожнє сидіння біля Д. О. Ґерреро. Намагаючись зберегти рівновагу, хлопчик потягнувся рукою і штовхнув дипломат з колін Ґерреро. Той зсунувся вбік, і Ґерреро перехопив його. Зміг зупинити падіння, тоді обернувся до дитини, обличчя спотворив злий вищир, рука знялася для удару.
Лупаючи очима, хлопчик не міг відвести погляду. Він м’яко промовив:
— Scusi159.
Зусиллям Ґерреро вдалося відновити контроль над ситуацією. Інші в автобусі могли все побачити. Якщо поводитися необачно, то можна знову привернути до себе увагу. Намагаючись відшукати в закапелках розуму кілька слів, яких він навчився в італійця, який колись працював у нього над одним з будівельних проєктів, він неоковирно промовив:
— É troppo rumorosa160.
Дитина серйозно кивнула.
— Si161. — Хлопчик залишився стояти на місці.
— Гаразд, — промовив Ґерреро. — Це все. Забирайся! Se ne vada!162
— Si, — повторив хлопчик.
Він не зводив свого колючого погляду, і на мить Ґерреро згадав, що ця дитина, як і інші, буде на борту Рейсу Два. Зрештою немає сенсу розводити сантименти; вже ніщо не в змозі змінити його наміри. Крім того, коли це станеться, коли він смикне за нитку в дипломаті й літак розірве на шматки, все закінчиться швидко, і ніхто — а особливо діти — навіть не встигне нічого усвідомити.
Хлопчик відвернувся й пішов назад до своєї мами.
Нарешті! Автобус рушив швидше… він уже прискорювався! Попереду, крізь лобове скло, Д. О. Ґерреро бачив, що транспортний рух порідшав. Вони можуть… просто можуть… прибути до аеропорту саме заздалегідь, так що він матиме час купити авіастрахування і не потрібно буде привертати до себе уваги. Та доведеться поспішити. Ґерреро сподівався, що до каси продажу страхування черга буде не дуже довга.
Він помітив, що діти з сім’ї італійців повернулися на свої місця, та привітав себе з тим, що хвилину тому йому вдалося стриматись і не привернути нічиєї уваги. Якби вдарив дитину — а цього мало не сталося, — люди влаштували б метушню. Принаймні цього вдалося уникнути. Все одно шкода, що його помітили під час реєстрації, хоча, якщо задуматися, він припускав, що це не завдало якоїсь непоправної шкоди.
Чи завдало?
Ця думка його мучила.
А якщо касир, котрий зацікавився відсутністю багажу, знову згадав цей інцидент, після того як автобус поїхав? Ґерреро знав, що здавався знервованим у ту мить. А раптом касир також це помітив і щось запідозрив? Він би поговорив з кимось іншим, можливо, своїм керівником, який уже, мабуть, зателефонував у аеропорт. Навіть у цей момент хтось — поліція? — міг чекати прибуття автобуса, щоб допитати Д. О. Ґерреро; щоб відкрити його єдиний, невеликий дипломат з убивчим доказом усередині. Вперше за весь час Ґерреро загадався, що буде, якщо його спіймають. Це означатиме арешт, ув’язнення. Тоді поміркував: він не дасть цьому статися… якщо до нього причепляться, якщо викриття здаватиметься неминучим… він смикне за петельку нитки на дипломаті та підірве себе разом з усіма людьми поблизу. Ґерреро поворухнув долонею. Під ручкою дипломата намацав петлю та стиснув її. Це заспокоювало… Тепер якийсь час він постарається думати про щось інше.
Йому було цікаво, чи знайшла вже Інез його записку.
Вона знайшла.
Змучена Інез Ґерреро ввійшла в жалюгідну квартиру на 51-й вулиці, скинула туфлі, які натерли ноги, пальто й хустину, що промокли від талого снігу. Вона змерзла, тіло охоплювала нестерпна втома. Сьогодні в ресторані, де вона працювала офіціанткою, роботи було більше, ніж зазвичай, клієнти мерзенніші, а чайові менші. Крім того, вона ще не до кінця звикла до цієї роботи, яка вимагала багато сил.
Два роки тому, коли Ґерреро жили у пристойних умовах у гарному будинку на околиці, Інез, яка хоча й ніколи не вирізнялася особливою красою, мала приємну зовнішність добре доглянутої жінка. Відтоді руйнівна дія часу та умови швидко відбилась на її обличчі, тож, якщо вона раніше здавалася молодшою, тепер усе було навпаки. Сьогодні, якби Інез була у своєму будинку, то знайшла б розраду в гарячій ванні, яка завжди заспокоювала її у важкі моменти — яких було вдосталь протягом подружнього життя. Хоча щось на кшталт ванної, яку ділили між трьома квартирами, розміщувалось у кімнатці далі по коридору, але там не було опалення, гуляв протяг, стара фарба злущувалася зі стін, а газовому бойлеру доводилося згодовувати четвертаки. Сама думка про це добила її. Інез вирішила, що трішки посидить в обшарпаній вітальні, а тоді ляже в ліжко. Вона не мала зеленого поняття, де зараз її чоловік. Минув якийсь час, доки вона помітила записку на столі у вітальні.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Аеропорт, Артур Хейлі», після закриття браузера.