Читати книгу - "Межі пристойності, Лана Вернік"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Що далі? Як поводитися з ним тепер? Що говорити? Як дивитися йому в очі після всього, коли початкова ейфорія минула? Вона намагалася не рухатися, щоб не видати своє пробудження, про яке Артур вже знав. Він погладив її спину правою рукою, а лівою поправив волосся.
— Доброго ранку, Сонечку, — сказав він, намагаючись говорити якомога лагідніше. Вона підняла голову і зустрілася з ним поглядом. Його погляд був повен ніжності, він милувався нею. Її страх починав танути , і на заміну йому приходили інші почуття.
— Доброго… — вимовила вона розгублено.
— Як ти почуваєшся?
— Все добре… — відповіла вона, усміхнувшись, і її щоки почав заливати рум’янець.
Артур повернув її на спину і, схилившись над нею, поцілував. Злата напружилася, намагаючись стримати нервове тремтіння, яке охопило її. Він перервав поцілунок, поглянув їй в очі.
— Ти мене боїшся?
— Ні… просто нерви…
— Я хочу лише поцілувати тебе, більше нічого… не нервуй.
При згадці про поцілунки, дівчина почервоніла ще більше, знаючи куди він може ще її цілувати, по тілу починало розливатись збудження гарячим теплом. Дуже хотілося відчути знову букет тих нових відчуттів… Вона його не боялась. Вона його хотіла.
Артур схилився знову над нею, накриваючи поцілунком її губи. Відповідаючи йому, Злата несміливо обійняла його спину і провела по гарячій шкірі кінчиками пальців. Він здригнувся і зупинився.
— Сонечку, не треба...
— Думаєш?
— Я упевнений. Не потрібно заводити машину, якщо не збираєшся їхати.
— А якщо машина вже завелася?.. — і по її очах він бачив, що таки завелася…
— Злато, — він благально подивився на неї, — не дивися так…
— Чому? — Вона обвила його руками.
— Бо ти…
Він не договорив — дівчина наблизилась і поцілувала його. Вона не знала, чого і як саме хоче і що має робити, покладалася лише на свої відчуття і його багатий досвід.
Стримуватись Артуру таки доводилося: вона недосвідчена, поспішати не можна, треба повільно. До різних шаленств Злата ще не готова. Тому він зосередився на тому, аби давати насолоду їй, даруючи ласкаві тягучі цілунки й дотики, розсипаючи пестощі по її тілу і отримуючи неймовірне задоволення, спостерігаючи, як вона реагує на них і на нього. Не пригадував, щоб колись із кимось він так насолоджувався прелюдією. Це було для Артура новим.
Злата відчувала, як її серце вилітає з грудей. Вона чула раніше розповіді дівчат про те, “як це буває”. Одним словам вона вірила, іншим — ні, але зараз, ледь переводячи дух між хвилями задоволення, вона вірила всьому почутому, відчуваючи сама те, про що розповідали, ба навіть набагато краще.
Незважаючи на всю обережність Артура, їй все ж спочатку було трохи боляче. Ніби укол голки в місці розриву. Вона здригнулася — він завмер.
— Не зупиняйся, — прошепотіла Злата, цілуючи його губи, горнучись до Артура і відчуваючи, що всередині неї наростають дивні новітні відчуття, підсилені його близькістю. Декілька поштовхів — і її накрила хвиля відчуттів, від якої перехопило подих, і все тіло стислося.
Світ поплив, тільки міцні руки Артура забезпечували її зв’язок із реальністю, втримуючи і пестячи її одночасно. Їй подобалося все, що з нею відбувалося. Особливо захоплюючим було те, що все це вона проживає з НИМ.
Втомлено поклавши голову йому на груди, підставляючи спину під його ласкаву руку, Злата спіймала себе на думці про те, що досі ніхто з них нічого не говорив про свої почуття. Артур говорив, що вона важлива для нього, що вона його вражає… Але що він відчуває до неї? І чи це важливо? Він не говорить про почуття, але вже так багато зробив для неї...
Чи хотіла б вона почути, що він її кохає? Можливо… Але що значить кохати людину? Чи сама вона розуміє значення цього слова?
ЇЇ роздуми перервала вібрація Артурового телефона, котрий лежав на тумбочці біля ліжка. Не відпускаючи Злату від себе, Артур потягнувся і взяв його.
— Це батько, — сказав він глухо і прийняв виклик. — Слухаю.
— Доброго ранку, Артуре, — почула Злата голос Олексія Петровича.
— Доброго.
— Коли вас чекати в нас? Людмила питає, чи будете ви снідати з нами. Чи самі?
Артур відхилив телефон, щоб глянути котра година (майже 9 ранку), і знову приклавши його до вуха, відповів.
— Снідайте без нас.
— Ми можемо почекати..
— Тату, я ще в ліжку.
— Щось ти довго спиш...
— Можу собі дозволити.
— Ти сам?
— Тобі вислати фотку? Чи зняти відео, щоб ти зацінив обстановку real time?(в реальному часі)
— Хм.. О котрій ви будете?
— Не знаю. Сьогодні. На вулиці негода, що там відбувається на дорозі — нема бажання зараз перевіряти, хай трохи все заспокоїться.
— Ну, то може гарні новини витягнуть тебе з ліжка? Люді дзвонив Яків Павлович. Сказав, що на вівторок запросив ще двох хірургів, тож всього їх там буде п’ятеро, ще двоє поки не відповіли. Той, що з Тель-Авіва, і спеціалізується саме по відновленню вушних раковин, погодився. Давай, приїжджай швидше, Люда розкаже тобі все точніше за мене.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Межі пристойності, Лана Вернік», після закриття браузера.