Читати книгу - "Українська Повстанська Армія і Армія Крайова: Протистояння в Західній Україні (1939-1945 рр.)"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Не знімаючи провини з польських політичних чинників за нехтування національно-визвольними прагненнями західних українців, а з німецької і радянської сторін — за роздмухування або використання у своїх цілях українсько-польської ворожнечі, чимало дослідників ставлять сьогодні питання про історичну відповідальність за так звану волинську різанину також керівників ОУН(Б) і командування волинсько-поліської УПА (майбутня УПА-Північ).
Останніми роками в Україні і Польщі з’явилося декілька публікацій, у яких, з посиланнями на архів Служби безпеки України, цитуються свідчення відомих командирів УПА та керівників Служби безпеки ОУН(Б), що нібито були дані ними після арешту на допитах в НКВС, зокрема Ю. Стельмащука («Рудий»), С. Коваля («Рубашенко»), М. Гаврилюка («Аркадій»), А. Божевського та інших.
У свідченнях ідеться про отримання свого часу згаданими діячами від Крайового проводу ОУН(Б) на ПЗУЗ таємних інструкцій та розпоряджень щодо «очищення терену Західної України від поляків та витіснення їх за Буг і Сян». Так, зі слів Ю. Стельмащука випливає, що видана в червні 1943 р. таємна директива командира УПА «Клима Савура» містила наказ: «...провести широкомасштабну акцію з ліквідації польського елементу...». І далі в ній же зазначалося: «... Тієї боротьби не можемо програти, і будь-якою ціною слід послабити польські сили. Села, розташовані у лісах, а також біля лісних масивів, повинні зникнути з поверхні землі»[449].
Далі в протоколі допиту «Рудого» повідомлялося, що він, як командир повстанчої групи «Озеро», у зверненні до представника Центрального проводу ОУН М. Лебедя від 24 червня 1943 р. прохав про затвердження відповідальних за здійснення антипольської акції: в районах надбужанських — курінного «Лисого» (І. Климчак), в районах Турійськ, Оздзютичі, Овадне і деяких інших — «Сосенка» (П. Антонюк), у Ковельській окрузі — «Голобенка» (О. Громадюк)[450].
Наслідки цієї акції у протоколі допиту підсумовані Ю. Стельмащуком таким чином: «29-го і 30-го серпня 1943 р. я на чолі загону в 700 осіб за наказом командувача військовою округою («Турів». — І. І.) «Олега» (М. Ковтонюк-Якимчук. — І. І.) вирізав геть усе польське населення на території Голобського, Ковельського, Седлещанського, Макіївського і Любомльського районів, пограбував усе рухоме та спалив усе нерухоме їх майно. Загалом у цих районах я протягом 29-го і 30-го серпня 1943 р. вирізав і перестріляв понад п’ять тисяч мирних мешканців, серед котрих були старі, жінки та діти»[451].
Навіть якщо критично поставитися до цих свідчень, знаючи, яким чином в НКВС отримувалися «зізнання», вони не заперечують самого факту проведення антипольських акцій. До того ж, наприклад, проведена в серпні 1992 р. у Головнянському районі на місці двох колишніх польських колоній Воля Островецька й Островки ексгумація останків польських жертв справді засвідчила масовий характер вбивств[452].
А от яка, наприклад, містилася інформація у свідченнях командира загону «Котловина», що входив до складу цієї ж військової округи (групи) «Турів», С. Коваля. Процитуємо один із фрагментів протоколу його допиту: «...В червні 1943 р., після того як поляки разом з німцями почали нападати на українські села, ОУН віддала наказ знищити всі польські колонії на території Волинської області, а в разі опору слід було знищити і людей. Зокрема, Олег, знаходячись в с. Журавичи Цуманського району, дав вказівку своїм сотням знищити наступні колонії: сотні «Мороза» (Г. Кузьма. — І. І.) Мар’янівку, сотні «Богдана» (П. Койлик. — І. І.) — Вулку Котовську, сотні «Рибака» — Софіївку... На проведення цих акцій було дано дві доби. По їх закінченні сотні мали прибути до колонії Пшебраже Ківерцівського району та спільними зусиллями її знищити»[453].
Далі Рубашенко описував бій із Пшебраже, підкреслюючи, що поляки створили там настільки потужну базу опору, що її довелося навіть обстрілювати з 45-міліметрової гармати. Бій тривав доти, доки у запіллі сотні Богдана не з’явилися радянські партизани. Зіткнувшись ще й з ними, українські повстанці з великими втратами відійшли.
Зміст цитованих вище свідчень підтверджується звітом про військову акцію 1-ї групи УПА від 27 липня 1943 р. за підписом командира групи «Дубового» (І. Литвинчук), що міститься в колекції матеріалів ОУН і УПА та зберігається в Державному архіві Рівненської області.
Наведемо заключний фрагмент звіту: «...1) Внаслідок проведених дій першою групою дня 17, 18, 19 липня зліквідовано села і колонії: Гута-Степань, Борок, Омеляну, Ляди і хутори Кам’янок, Ромашково, Подселече, Поляни, Голинь, Темне. 2) Другою групою зліквідовано села і колонії Вирку, Селисько, Сошники, Острівки, Переспа, Виробки, Гали, Шимонісько, Ужане, Зівка, Березина, Тур, Осовичи, Іваньче, Длуге, Поле, Березувка. 3) Ворожі втрати понад 500 вбитих та не окреслена кількість ранених. 4) Відібрано грабоване українському населенню домашнє майно, худобу, коні та вози. 5) Розбито німців Рафалівської станиці. 6) Розбито групу німців з Костополя... 8) Власні втрати 18 вбитих і 17 ранених. Завдання виконано цілковито. Розбивши польські озброєні банди, усунено загрозу, яка тяжіла місцевому населенню. Одночасно звільнено терен від окупаційної влади»[454].
У цьому звіті впадає в очі разюча невідповідність у кількості жертв серед поляків і українських повстанців, що може свідчити, з одного боку, про
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Українська Повстанська Армія і Армія Крайова: Протистояння в Західній Україні (1939-1945 рр.)», після закриття браузера.