Читати книгу - "У карнавалі історії. Свідчення, Леонід Плющ"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Що ж робити? Провокатори є, але не можна будь-що робити, якщо всіх підозрювати. Ми виробили таку тактику: про справу говорити тільки з тим, хто буде нею займатись. І ніколи нікому не казати, хто привіз, хто друкує і т. д. Але на практиці дотримуватись цього важко.
У мене декілька місяців жив С. (йому ніде було жити). І раптом я дізнаюсь, що С. — агент. Навели достовірні, незаперечні факти. Що робити? Щодня приносять чи забирають самвидав. С. бачить цих людей, розмовляє з тими, хто приносить і відносить, домовляється про друк.
Прогнати його? А якщо все це брехня — відомості про нього? Прямо сказати? Якось я сказав це одному фізикові: у мене були стовідсоткові докази, що він працює в КДБ. Він образився, але розумно відповів: «Що б я тобі не сказав, все одно не повіриш». Довелось попросити його більше не приходити.
Почав придивлятись до С. Поводиться справді дивно, не дотримуючись жодних правил конспірації. Почав його розпитувати, начебто ні про що не здогадуючись, про факти, які його викривали. С., нічого не підозрюючи, пояснив їх. Дізнався деякі речі, які заперечували те, що казали про С. Я інстинктивно переконувався, що С. оббрехали. Потім виявилось, що зводити на нього наклепи почала брехлива істеричка. Я прямо сказав С. про звинувачення проти нього. Він був ображений, обурений, дуже переймався. Мені також було нелегко.
Від кампанії остракізму С. врятувало наше правило говорити кожному тільки те, що стосується його, і те, що в нас не було страху перед провокаторами. Але скільки нервів коштували місяці життя С. у нас вдома!
Бувало й гірше. Якось зайшов до нас на Русанівку відомий тепер Хлєбніковознавець Парніс: «Чому ви розпускаєте чутки, що я стукач?» Ледве вдалося переконати, що то вже наклеп на мене. Бо ж я і сам чув про себе: «Чому не садять?» Остаточно поновили свої стосунки лише в Парижі, у палкої поклонниці Хлєбнікова Елен Шателен.
Якось до мене прийшов лейтенант Х.,’член КПРС, що жив у маленькому сусідньому містечку. Послався на те, що чув про мене по радіо «Свобода». Він самотній, все життя бореться з начальством, усе життя його женуть з роботи, роблять пакості. Тепер звинувачують в антирадянщині. Він хоче брати участь в русі, хоче розповсюджувати самвидав.
— Я напишу книжку про своє життя (розкуркулювання, служба в монгольських військах, крадіжки й брехня начальства і т. д.), а ви її розповсюдите.
Я пояснив, що можу лише запустити книжку в самвидав, а чи буде вона «широко ходити по руках», ні від кого особисто не залежить. У самвидаві немає цензури, і передруковують лише те, що людям цікаво. Це і є наша «цензура» — міра зацікавлення книгою.
— Добре, передайте на Захід.
— Але я не знаю, хто передає на Захід. Якщо книжка буде цікава, то, може, потрапить на Захід. Та й нащо вам Захід? Ви ж для наших пишете?
— Так, але в мене немає грошей. Попросіть фонд імені Герцена (я чув про нього по радіо), щоб мені заплатили.
Ось тут я й запідозрив у лейтенанті провокатора. Відповів обережно:
— Як ви, член партії, можете брати гроші від невідомої організації? Може, вона шпигунська. Та й чи платять вони, я не знаю. 1 зв’язків у мене із Заходом немає, і не хочу їх мати.
Ідучи додому, лейтенант попросив самвидав, щоб розповсюдити його в своєму містечку. Я дав декілька безневинних статей. Порадив йому в книжці не робити ніяких гострих антирадянських випадів:
— Навіщо вам це? Ви не політик, не філософ, не соціолог. Пишіть тільки факти. Люди у нас грамотні, самі висновки зроблять. А за гострі слова вам дадуть великий термін.
За декілька місяців він привіз книжку. Були дуже цікаві факти, яких я до того не знав. Але постало питання про достовірність. Якщо це навмисна брехня, то потім це використають на суді.
І безліч нападів на устрій — злісних, часто безглуздих.
Я прочитав, а увечері він зателефонував:
— Ну що, ви вже передали мою книгу в Москву, в самвидав?
Я запропонував приїхати поговорити. Але, побоюючись, що він приїде з кагебістами, залишив на полях свої позначки: «Погано. Сумнівно. Несерйозно. Хіба це так?» і т. д. Я хотів написати: «Антирадянщина, антикомунізм», та якщо це чесна людина? Тоді мої зауваження будуть звернені проти нього.
Коли ми зустрілись, я віддав йому рукопис і сказав:
— Ви поводитесь як провокатор. Говорите по телефону про самвидав, запитуєте про типографію (він запропонував організувати типографію для розповсюдження самвидаву), про оплату, без потреби пишете злі речі. Може, ви й не агент, а просто невміла людина. І тоді й тоді це для моїх товаришів небезпечно.
Лейтенант плакав, доводив свою чесність. Було шкода його, соромно за свої слова… Та що я міг зробити? Я ще раз наголосив, що сказав усе це лише через його пропозиції та дії. Та і йому самому нічого сідати в тюрму через свою необережність. Лейтенант поїхав заплаканий.
Вже на Заході приходили, й не лише до мене, такі ж «націоналісти», твердячи, що Світличний готує терористичні групи, а я брешу про його пацифізм. Один навіть пропонував двійкарям (ОУН-з) написати самим в «Український вісник», а потім обіцяв мельниківцям дістати нове число цього «Вісника». Другий під українською церквою розповідав, що вся Україна знає, що Л. Плющ — агент КДБ, а потім приходив до мене консультуватися щодо видання його спогадів. І непомітно «проговорився» щодо радянського шпигуна за атомними таємницями Франції… Та багато їх було, цілу новелу можна написати: «Наші хлопці і дівчата за кордоном».
Неморально підозрювати, неморально не бути обережним. Треба виробити таку тактику, щоб не приєднуватись до тих, хто ображає людей кличкою «провокатор» і щоб не потрапляти в тенета КДБ. Тактика має бути моральна, мораль — розумна, тактовна, гнучка. Але важко це. Бувають ситуації нерозв’язні, коли доводиться розрубувати вузол, клубок суперечностей, — і тоді всім боляче.
Все ніяк не наважуюсь, навіть нині, розказати про найбільшу провокацію, з якою мав справу. Якось молодий хлопець розповів мені про своїх знайомих, Київську офіцерську групу, що готувала збройне захоплення Кремля. Ідеологія —
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «У карнавалі історії. Свідчення, Леонід Плющ», після закриття браузера.