Читати книгу - "Контракт на нове життя, Анна Ліє Кейн"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
- Я бачила, що ви покинете Годамн. Пізньою весною. Після… невже ви з ректором справді думаєте, що прокляті зможуть хоча б пройти на Фельські змагання? З понад двохсот академій Ізаріди на змагання потрапляють лише тридцять.
- А ти в це не віриш? - я сумно посміхнулася, спостерігаючи за одночасно обуреною та розгубленою ученицею. Адже якщо наш план вдасться, вона буде однією з тих, хто опиниться у команді.
- Не знаю, - зітхнула дівчина. - Я навіть намагалася зазирнути в майбутнє, щоб побачити цю гілку розвитку подій, але обряд насильно повертає мене до вашого від'їзду. Ах, так...
Гостя схаменулась, про щось несподівано згадавши, і почала ритися в кишенях. Я відчужено спостерігала за її діями, а сама роздумувала над тим, чому відьомський ритуал показує дівчині саме мій від'їзд. Нарешті, з академічної форми було витягнуто маленький кулончик:
- Ось, це вам.
- Що це? - я рефлекторно прийняла сріблясту монету із трьома наскрізними дірочками, підняла на рівень очей за товсту нитку, здивовано розглядаючи.
- Оберіг, - Таїра сказала це, начебто само собою зрозуміле. Наче від дрібниці не віяло старою сильною магією, що настоювалася не однією відьмою роду.
- Я не можу це прийняти, - хитнула головою, віддаляючи від себе кулон. Студентка схрестила руки на грудях:
- Можете. Я бачила його у видінні. Він був у вас, отже, так треба.
Я все ще невпевнено простягала подарунок назад дарувальниці, але Таїра на нього більше не подивилася. Вона схопила чашку, зробила кілька швидких ковтків чаю та змінила тему:
- Як ви зрозуміли, що хочете стати цілителькою?
Зітхнула, опустивши руку, і відповіла. Моя розповідь була не довгою. Я сама не пам'ятала, в який момент найбільше мене зацікавила медицина. Може в той раз, коли кішка, подерта собаками, вмирала під парканом академії, а я нічим не могла допомогти й тільки втирала брудним рукавом сльози, дивлячись на бідну тварину. Може, коли зламала ногу, а лікар, який працював в Годамн, неправильно зростив кістки й довелося ламати їх заново, щоб правильно з'єднати. Хоча, мабуть, це трапилося в момент загибелі моїх батьків, такої безпорадності як тоді, я не відчувала навіть у будинку Йозефа. Я не застала тата живим після подій – люди надто тендітні, мама боролася за життя довше, вона змогла виграти у старої з косою фору для того, щоб попрощатися зі мною, щоб я востаннє побачила як у її зелених очах жевріє життя. Їх не змогли врятувати лікарі, але тепер я навіть не дізнаюся чому, чи були рани справді такими тяжкими, чи усьому виною непрофесіоналізм провінційних міських цілителів.
Для Таїри я озвучила версію із переломом ноги, додала, що мені завжди подобалося допомагати людям, хотіла робити їх щасливими.
- Ви хотіли, щоб хтось подбав про вас? - Раптом дуже тихо запитала дівчина. Я різко замовкла і перевела на неї здивований погляд. Куточки губ Таїри здригнулися в натяку на посмішку: - Зазвичай люди, які прагнуть усім допомагати самі відчайдушно потребують допомоги.
Це зауваження було надто несподіваним, я не знайшла, що відповісти, але подумати мені не дали, Таїра поставила нове питання, цього разу на тему моєї останньої лекції.
Пішла дівчина приблизно за годину, а я залишилася задумливо розглядати кулон. Цікаво, чи я носила його на шиї у баченні? Чи не надто сміливо, ходити в подібній прикрасі у всіх на очах?
Все ж таки кулон знайшов місце на моїй руці ближче до згину ліктя, де його надійно прикривав рукав.
***
Дорайн чекав мене в тому самому ресторані, де ми колись обговорювали його від'їзд до столиці, але тепер при моїй появі він граційно піднявся на ноги, взяв мою руку в старомодному жесті й невідривно дивлячись мені в очі, торкнувся губами тильного боку долоні. Мої щоки спалахнули рум'янцем від думок, що народилися в голові від ніжного дотику. Демон ніяк це не коментував, він галантно допоміг мені влаштуватися на дивані, сам зайняв місце навпроти. Неупереджений офіціант вдав, що на якийсь час осліп, а тепер відмер і підійшов до столика, поцікавившись про замовлення. Я боялася, що від майбутньої розмови мені шматок у горло не полізе, а от пухнастий зрадник зіскочив з мого плеча, побіг до ректора і почав йому щось нашіптувати.
- Ось це давай, - чула я змовницький тон Геррі, коли він тицьнув лапкою в пункт меню. Дорайн справедливо здивувався:
- Ти й читати вмієш?
- Звичайно, вмію, я ж просунутий та сучасний. Ти не відволікайся, горішків мені ще візьми.
- Геррі, припини нахабніти! - не витримала я, а ректор лише посміхнувся:
- Здається, тобі варто повчитися у свого друга.
- Не бачу в його поведінці нічого хорошого, - відвела очі вбік і здригнулася. На мить здалося, що побачила через вікно ресторану чоловіка. Край сірого плащу відігнув протяг, під ним був помітний дорогий світлий костюм.
Проковтнувши, швидко відвернулася. Варто купити собі настій валеріани, у мене, схоже, безпосередньо починають здавати нерви. Мій чоловік не з тих, хто підкрадатиметься, а я вже явно перетворилася на жінку, яка сіпається від кожного шурхоту і бачить небезпеку за будь-яким кутом.
- Елері? - Дорайн схилив голову набік, пильно дивлячись на мене. Мерехтіння його очей у приглушеному світлі ресторану посилилося. Офіціант уже прийняв замовлення і залишив нас, а я схаменулась та поглянула на своє зап'ястя. Золотий шпигун, який без мук совісті транслював мій емоційний стан демону, імітував бездушний браслет. Швидше стягнула його з руки й поклала на стіл:
- Забери його, будь ласка.
- Заберу, - неспішно погодився співрозмовник, але тут же висунув умову: - Якщо розкажеш мені, чого ти так сильно боїшся. Ховатися вже пізно, я чув і той жах, що охопив тебе вчора, і те, як ти злякалася зараз. Тебе хтось переслідує? Колектори? Неадекватний шанувальник? У першому випадку я можу погасити твої борги, у другому зрозуміло пояснити цьому смертнику, що ти вже не одна.
Дорайн дивився на мене з розумінням і теплотою, яка могла замінити камін холодного зимового вечора. На кілька хвилин світ довкола мене зупинився, завмер і перестав існувати. Все, що зараз мало значення, це демон, що сидів навпроти. Мені здалося, що я перебуваю надто далеко, захотілося знову опинитися у чоловіка на колінах, відчути, як мене обіймає запах сандала, міцно і дбайливо тримають сильні руки. Так спокійно, як в обіймах Дорайна, я не почувала себе жодного разу після смерті батьків. Він ніби зміг одним поцілунком у лоба повернути мене у безтурботне щасливе дитинство, де я була впевнена в тому, що варто мені оступитися - татові руки завжди підхоплять.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Контракт на нове життя, Анна Ліє Кейн», після закриття браузера.